Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

B. K. Borisonová

Farma štěstí

Z anglického originálu In the Weeds vydaného nakladatelstvím Berkley
v New Yorku roku 2022 přeložila Michaela Martinová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka TypoText
Redakce Irena Alcoba
Korektury Martina Weberová
Odpovědná redaktorka Sára Vůchová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9932. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.
This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.
Text copyright © B. K. Borison 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Michaela Martinová, 2025

ISBN 978-80-271-7819-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-7818-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-5121-9 (print)

Pro všechny, kteří hledají své štěstí.
Doufám, že víte, jak jste stateční.

Prolog

BECKETT

SRPEN

Když vejdu dovnitř, sedí u baru. Do zad mě pálí paprsky žhnoucího letního slunce, košile se mi lepí na kůži a já cítím, jak mi její oči putují po těle. Koutky úst se jí nepatrně zvednou v úsměvu.

Dlouhé nohy v ustřižených šortkách. Rovné černé vlasy po pás. Plný spodní ret namalovaný na červeno. Sotva se dveře s prásknutím zavřou, otočí se na stoličce a s povytaženým obočím se podívá přímo na mě, jako by ji štvalo, že jsem ji nechal čekat.

„Promiň,“ řeknu, když se posadím na stoličku vedle ní, aniž bych věděl, proč se vlastně omlouvám nebo jak jsem se na tohle místo vůbec dostal. Váhám, jestli volit zdrženlivost, nebo přejít rovnou k věci. Uvnitř je stejné parno jako venku.

Pobaveně zatřepotá řasami a vzduch mezi námi, pulzující horkem, jako by najednou zhoustl. „Co ti mám prominout?“

Já… nemám tušení. Hřbetem ruky si promnu čelist a zahloubám se do nápojového lístku. Tváře mi hoří rozpaky, ačkoli si nedokážu vysvětlit proč. Nikdy jsem se nepovažoval za borce, co si dokáže omotat kolem prstu každou ženskou, na kterou se podívá, ale obvykle mi to jde přece jen o něco líp.

Kývnu směrem k její poloprázdné skleničce.

„Co piješ?“ zeptám se. Zkroutí rty, aby zakryla úsměv, a lehce tou skleničkou zakvedlá.

„Tequilu.“

Nejspíš se zašklebím, protože zakloní hlavu a rozesměje se. Tmavé oči však stále upírá přímo na mě. „Copak? Nechutná ti?“

Když zakroutím hlavou, položí sklenku na barový pult mezi nás a svýma pěkně tvarovanýma rukama jí začne otáčet kolem dokola. Povytáhne jedno obočí téměř do půlky čela. „Možná jsi jen nezkusil ten správný druh.“

„Možná,“ souhlasím. Prsty zastavím pohyb její ruky a přiblížím si skleničku ke rtům. Dávám si záležet, abych se napil z místa, kde zanechala třešňově červený otisk rtěnky.

Kouř. Limetka. Troška soli.

Odložím sklenku zpátky na bar a olíznu si spodní ret.

„Není to špatné,“ procedím skrz zuby.

Usměje se na mě a tmavýma očima mi přelétne po linii čelisti. Ten pohled působí jako škrábnutí nehtem. „Vůbec to není špatné.“

Na stehně má jizvu.

Nevím, jestli si to uvědomuje, ale zavrtí se pokaždé, když přes ni přejedu palcem, a noha, kterou má přehozenou přese mě, se mi zaryje do boku. Její kůže voní po citronech a rozmarýnu a já jí zavrtám nos pod ucho, kde je ta vůně nejsilnější. Pak se pomalu posunu dolů a vtisknu jí polibek na ladnou křivku hrdla.

Slastně zamručí.

Nedokážu od ní odtrhnout ruce, nabažit se její hebké kůže. Když mi vplete prsty do vlasů a zatahá, se zasténáním jí vtisknu tvář ještě hlouběji do prohlubně krku. Ucítím na klíční kosti její smích.

Stačily dvě zatracené noci v její náruči a já se oficiálně nepoznávám. Evie je jako příliv, který se vám převalí přes kotníky a strhne vás s sebou. Tiché, prudké škubnutí. Blažená nevyhnutelnost.

Znovu jí přejedu palcem po jizvě, tentokrát pomaleji, a její nos se mi zaryje do ramene.

„Obvykle takové věci nedělám.“

Pohlédnu na stůl převrácený v rohu místnosti, na kávovar, kterému se během našeho vášnivého vstupu do pokoje nějak podařilo zůstat stát. Po keramické misce na mlíčka do kávy není nikde ani vidu, ale malé plastové nádobky jsou rozesety po koberci jako spadlé hvězdy. Bílé tečky na tmavě modrém pozadí.

Pohladím ji dlaní po zádech a doširoka roztáhnu prsty, abych zjistil, jak velkou část její sytě hnědé kůže sálající horkem dokážu zakrýt najednou. Svou barvou připomíná lahev whisky na nejvyšší poličce, skrz niž tančí odpolední světlo.

Trochu se pod ní pohnu a zamručím, když stehnem zavadí o něco zajímavého. „Málem jsme zničili hotelový pokoj.“

Zavrtí se a z hrdla jí vybublá smích. Její hlava mi sklouzne přes rameno a ztěžka se uvelebí uprostřed mé hrudi. Vzepře se na ruce a podepře si bradu dlaní.

„Ne.“ Sáhne mi za ucho, vytáhne mi z vlasů pírko a zadívá se na natržený polštář, který mám jen tak ledabyle zastrčený pod hlavou. Divím se, že jsem podruhé nestrhl z postele přikrývky – když mě nehty škrábala do zad, dlouhé nohy obtočené kolem mých boků, a zuby mi jemně okusovala klíční kost. Tiše, pomalu vzdychá, očima se vpíjí do mých, a když si omotám pramen jejích vlasů kolem prstu a zatáhnu za něj, na rtech se jí objeví pobavený úsměv. Asi před dvaceti minutami jsem jich svíral plnou hrst a jí nejspíš připadá legrační, že jsem se teď spokojil s jediným pramínkem.

„Na pracovních cestách se obvykle takhle nerozptyluju,“ vysvětlí mi.

Ani já ne. Obvykle se nenechávám vůbec rozptylovat. Ačkoli vztahy na jednu noc jsou přesně to, co obvykle vyhledávám, na tenhle výlet jsem žádný neplánoval. Konference ekologických zemědělců na severovýchodě Států není zrovna místem pro žhavá postelová setkání. Nebo aspoň nebývala.

Po naší společné sklence tequily se přede mnou na barovém pultu najednou objevil vlastní panák, a než jsem se nadál, Evie objednala zbytek lahve. Netrvalo dlouho a už jsem jí slízával sůl z vnitřní strany zápěstí a její koleno se pod barem tisklo k mému. Doklopýtali jsme zpátky do malého hotýlku na kopci a padli do postele, jako bychom pro ni byli stvořeni.

Ukázalo se, že mi tequila tolik nevadí, když ji ochutnám přímo z jejího těla.

Teď už druhou noc po sobě ležíme tady, nazí a navzájem propletení. Říkal jsem si, že se do toho baru nevrátím, že ji nebudu hledat. Ale nemohl jsem na ni přestat myslet. Na její kůži přitisknutou k mé. Tiché chraplavé zasténání, když jsem jí vklouzl rukou mezi nohy. Její tmavé vlasy rozprostřené na běloskvoucích polštářích.

Jakmile poslední řečník na konferenci dokončil svůj projev, zamířil jsem hned zpátky do toho ošuntělého podniku, jako by mě vábila píseň sirén. Spatřil jsem ji, sotva jsem vešel dovnitř. Seděla na stejné stoličce u stejného baru, na tváři stejný široký úsměv, který rozzářil každý centimetr jejího obličeje.

Teď přejíždím klouby prstů po její paži a fascinovaně pozoruju, jak jí po mém doteku naskakuje husí kůže.

„Lituješ toho?“ Posadím se a jemně ji pobídnu, aby mě následovala. Udělá to a dlouhé nohy mi obtočí kolem boků. „Myslím toho rozptýlení…“ upřesním.

Pot na mé kůži stačil sotva zaschnout, ale už ji chci znovu. Pokaždé když se na ni podívám, svrbí mě dlaně, jak moc se jí chci dotknout. Toužím ochutnat jemnou kůži těsně pod jejím uchem, cítit, jak se její tělo chvěje a pohybuje na mém. Chci přitisknout ruku na ty dva důlky na jejích bedrech a cítit, jak její kůže hoří jako peklo, když proti mně přiráží.

Usměje se, skousne si spodní ret, jako by věděla, na co myslím, a prstem sleduje inkoustovou čáru, která se mi kroutí přes rameno. Poklepe na ni a já se zadívám na náš odraz v zrcadle nad prádelníkem – zmuchlaná bílá prostěradla, kůže, co se leskne jako zlato, moje ruka obtočená kolem jejího pasu. Nikdy v životě jsem se nechtěl nechat vyfotit, ale teď, když spatřím její holou kůži na své, její tvář zavrtanou do mého krku a sotva viditelnou oblinu jejího zadečku, mě to nutkání zasáhne s prudkostí blesku.

Špičkou nosu ji přinutím zvednout bradu a vtisknu jediný dlouhý polibek na to něžné pulzující místečko na šíji – němé pobídnutí, aby odpověděla na otázku.

„Ne. Ukázalo se, že tvůj způsob rozptylování se mi docela líbí, Becku. Vlastně se mi líbí moc,“ zašeptá, jako by mi v potemnělém pokoji sdělovala nějaké tajemství. Odmlčí se a po chvíli dodá: „Ty toho lituješ?“

Ne, nelituju, i když bych nejspíš měl. Usměju se a přejedu zuby po linii jejího hrdla, lehce ji kousnu do ušního lalůčku a zatahám za něj. V zrcadle sleduju, jak se celé její tělo chvěje a boky tlačí na moje.

„Ne, ani já si na tvoje rozptylování nemůžu stěžovat,“ odpovím, chytím ji za pas a navedu ji do plynulého rytmu, až oba lapáme po dechu a její nehty mě škrábou ve vlasech.

„Chceš…?“ Zarazí se, něco zabručí, zvedne se na kolena a rukou mi zatlačí do hrudi, dokud se zády neopřu o čelo postele. Když chce, je panovačná. A to se mi líbí. Řekne si přesně, co chce a jak to chce. Když mi včera v noci šeptala do ucha ochraptělým hlasem, chvěl jsem se proti jejímu tělu, rukama ji svíral v bocích a snažil se splnit každé její přání.

„Zpomal.“

„Přitvrď.“

„Takhle, ano. Přímo tady.“

Moje hlava s tupým nárazem dopadne na dřevo a ona se mi znovu uvelebí na klíně. Přerovná přikrývky, aby cítila mou kůži na své, a já přidušeně zasténám. Něco si zamumlá pod nos a pak škytavě vzdychne. Snažím se ten zvuk polapit svými rty. Odtáhne se a podívá se na mě zpod přivřených víček. „Chceš víc?“

Ta otázka mě rozesměje. Dívám se na ni a připadá mi, že chtíč je to jediné, co momentálně cítím. Natáhnu se a ukradnu jí polibek, jazykem zajedu hluboko do jejích úst, rukou sklouznu z jejího zátylku a pohladím ji dlaní po tváři. Nechám ji tam, dokud mě nechytí za vlasy a nezatne ruce v pěst. Netrpělivě se na mně zavrtí.

I já umím být panovačný.

„Chci víc,“ odpovím konečně – další přiznání – a rukou sklouznu mezi nás, abych se dotkl jemné kůže těsně pod jejím pupíkem. „Chci všechno.“

Probudí mě tiché hřmění, do silných okenních tabulí bubnuje déšť. Pootevřeným oknem dovnitř proniká chladný vánek a já se se zasténáním zavrtám pod peřinu, pričemž rukou hledám kůži teplou od spánku. Poslední věc, na kterou se pamatuju, je, jak Evie zamumlala něco o pokojové službě, zachumlala se hlouběji do přikrývek a usnula s oběma rukama omotanýma kolem mojí paže. Bylo to… příjemné. Nezvyklé, ale příjemné.

Opřu se o lokty a podívám se na prázdné místo vedle sebe. Překvapí mě, že jsem ji neslyšel pohybovat se po pokoji – necítil jsem, jak vyklouzla z postele. Obvykle tak tvrdě nespím.

Pohledem zabloudím do koupelny. Dveře jsou pootevřené a přes ně visí přehozený použitý ručník. Je možné, že jen vyrazila pro kávu, ale po jejím kufru není nikde ani památky a noční stolek je nápadně prázdný. Očima přelétnu zbytek pokoje. Jedinou známkou toho, že tu vůbec byla, je poloprázdná sklenice vody na komodě a zmačkaná účtenka na stole.

Padnu obličejem zpátky do polštáře.

Tenhle pocit je mi přinejmenším důvěrně známý – probudit se sám.

„Blbče,“ vynadám si. Povzdechnu si a promnu si dlaní čelo.

Měl jsem to tušit.

Musím tu zařídit spoustu věcí a žádná z nich se netýká nádherné ženské s dlouhatánskýma nohama.

Převrátím se na záda a pozoruju, jak se za oknem stahují bouřková mračna. Jen si musím vzpomenout, jaké věci to jsou.

EVELYN

LISTOPAD

Páni.

Tak tohle jsem nečekala.

Chodím sem a tam po svém pokoji v jediném inglewildském penzionu a sleduju, jak mě můj stín pronásleduje po květinových tapetách. Jenny, majitelka penzionu, nejspíš zaskočila do mého pokoje, zatímco jsem byla na farmě, protože když jsem se vrátila, všude svítily svíčky a čekal na mě tác plný sušenek. Všechno působilo něžně a romanticky.

Zamračím se na svíčku v barvě slonové kosti a přemýšlím o svých možnostech.

Ten víkend v Maine jsem se ubytovala v podobném penzionu. Na okenním parapetu stála váza s květinami, zatímco já jsem dováděla v posteli s jedním potetovaným chlápkem. Jeho rty se dotýkaly mého krku a v uších mi zněl jeho hrdelní smích. Tentýž chlápek, na něhož jsem právě narazila na farmě, kde zřejmě pracuje a kterou jsem přijela ohodnotit.

To jsem vážně nečekala.

Z lesklého cínového podnosu v rohu na mě lákavě pomrkávají sušenky. Jednu si vezmu a sáhnu po telefonu.

Josie to zvedne po třetím zazvonění. „Dojela jsi v pořádku?“

„Máme problém,“ opáčím s pusou plnou hořké čokolády a arašídového másla.

„Aha, copak?“ Její hlas zvážní a na druhé straně linky se ozve šustění papírů a cinknutí hrnku o podšálek. Podívám se na hodinky. V Portlandu je stále pozdní odpoledne. Pravděpodobně si dává svůj osmý šálek kávy. „Snad ti Sway zase neobjednal jednu z těch únikovek?“

Před dvěma měsíci si můj reprezentační tým myslel, že když mě na pětačtyřicet minut zamknou samotnou do místnosti – bez přípravy nebo varování –, mohl by z toho být kvalitní obsah. Díkybohu, že netrpím klaustrofobií.

„Ne. Ale díky za připomínku.“ Josie se zasměje a já si kecnu na okraj postele a zadívám se na tácek se sušenkami. „Dneska jsem byla na farmě.“

„A? Vždyť ses tam tak těšila.“

Ano, těšila. A jsem opravdu nadšená. Jde o farmu s vánočními stromky na východním pobřeží Marylandu, kterou vlastní a provozuje žena jménem Stella. Její příběh je krásný a romantický a to málo, co jsem dneska z farmy viděla, mě úplně okouzlilo. Jen jsem nečekala, že hlavním farmářem bude ten samý muž, s nímž jsem před třemi měsíci zažila svoji první – a jedinou – známost na jednu noc.

Přiloudal se do toho ošuntělého baru s rozcuchanými vlasy a rukávy bílého trička lehce vyhrnutými. Oči měl jako mořské sklo. Podíval se na mě a já cítila, jak se mi sevřel žaludek.

„Beckett je tady.“

„Kdo?“

„Však víš,“ ztiším hlas. „Beckett.“

Slyším žuchnutí sklenice, následované několika neotřelými nadávkami. „Beckett z Maine? Sexy potetovaný Beckett? Tenhle Beckett?“ Nasaje vzduch skrz zuby, a když znovu promluví, její hlas je o tři oktávy vyšší. „Ten Beckett, díky kterému se Evie konečně odvázala a dopřála si sex na jednu noc?“

Vzdám to a vezmu si další sušenku. „Přesně ten.“

Josie jsem o Beckettovi vyprávěla po několika skleničkách bílého vína, zabalená na gauči do deky jako burrito. Nemohla jsem přijít na to, proč na něj i po několika měsících myslím. Měla to být chvilková zábava. Nevinná noc bez závazků.

Není to něco, co bych měla každý druhý den prožívat v horečnatých snech.

Josie ze sebe vyrazí ostrý štěkavý smích, až musím odtáhnout telefon dál od ucha. Obrátím oči v sloup.

„Děkuju ti za podporu.“

„Promiň, promiň,“ zabublá. Snaží se vystřízlivět, ale unikne jí další zahihňání. „Jaká je šance, že se něco takového stane? Je tam na návštěvě?“

„Ne, pracuje tady. Stará se o zemědělský provoz.“ Řídí to tu spolu s majitelkou Stellou a pekařkou Laylou.

Znovu se zachichotá. Zvažuji, že ten telefon vyhodím z okna. „To asi vysvětluje, proč to tak uměl s rukama, co?“

„Dám ti padáka.“

Nikdy jsem se Josie o jeho rukou ani slůvkem nezmínila, ale teď si na ně vzpomínám do detailů. Na to, jak svou dlaní zakryl celou plochu mého stehna. Jaké divy to dělalo s jeho bicepsy, když ohnul a zase narovnal prsty – důsledné prsty, jimiž mě dokázal navést do dokonalé polohy. Na tlak jeho palce za mým uchem. Na jemné linie vytetovaného souhvězdí táhnoucího se od jeho zápěstí až k lokti.

„Ale nedáš. Ani za sto let,“ odtušila Josie. „Víš, jak by ses beze mě nudila?“

Josie je mojí samozvanou osobní asistentkou od chvíle, kdy jsme oslavily osmnácté narozeniny a já se rozhodla založit si vlastní kanál na YouTube. Její funkce a titul nabyly formální podoby, když moje příspěvky na sociálních sítích zažily obrovský nárůst sledovanosti, ale její hlavní prioritou zůstává i nadále role mojí nejlepší kamarádky. Vždycky se můžu spolehnout, že mi všechno řekne na rovinu a bez příkras.

To je na ní to nejlepší i nejhorší zároveň.

„Dobře, tak si to shrneme. V srpnu ses vyspala s jedním sexy cizincem. Odešla jsi beze slova a teď, v listopadu, na něj narazíš znovu, když hodnotíš jeho farmu v rámci soutěže na sociálních sítích.“ Vydá pobavený zvuk, který neopětuju. „Ale vážně, jaká je šance, že se něco takového stane?“

„Nemám ponětí.“

„Co budeš dělat?“

„Opakuju, nemám ponětí.“

Zatahám za uvolněnou nitku na lemu přikrývky. Nemůžu odjet. Co bych asi tak řekla svým největším sponzorům? Je mi líto, ale tenhle výlet nedotáhnu do konce, protože jsem se před třemi měsíci vyspala s jedním ze zaměstnanců. Během našich schůzek se chovali vstřícně, ale tohle by se jim asi moc nezamlouvalo.

A navíc nemám ve zvyku utíkat před problémy. Beckett byl moje volba. Volba, které v žádném případě nelituju, přestože se mě vzpomínky na tu noc drží jako klíště a odmítají se pustit. Mluvila jsem pravdu, když jsem mu řekla, že to bylo skvělé rozptýlení. Pro jednou jsem byla schopná úplně vypnout. Smála jsem se. Bavila se.

Cítila jsem se sama sebou.

Ale já jsem tady, abych dělala svoji práci. Stella si to zaslouží. Její Farma zázraků má všechno, co popsala ve své žádosti, a ještě něco navíc. Zaslouží si být finalistou téhle soutěže a zaslouží si uznání. Potřebuju jen chviličku, abych se vzpamatovala. Překonala šok z toho, že ho znovu vidím, a šla dál.

„Plán je…“ Žádný plán nemám. Rozhlížím se po místnosti a hledám inspiraci. Myslím, že v plánu je dojíst zbytek těch sušenek. Najít lahev vína… někde.

Ozve se zaklepání na dveře a já prudce vydechnu. S trochou obav se zadívám na kukátko. Nemusím hádat, kdo je na druhé straně.

„Panebože, slyším dobře? Neklepal někdo?“ Josie je celá bez sebe. „Je to on?“

Zvednu se z okraje postele a dlaní si uhladím vlasy. Samozřejmě že je to on. „Musím jít, Josie.“

„Přepni mě na FaceTime,“ žadoní. „Nevadí, udělám to sama. Evie, přísahám bohu, že jestli zavěsíš –“

Ukončím hovor dřív, než stihne doříct svou výhrůžku, a odhodím telefon na stůl. Okamžitě zazvoní příchozí videohovor, ale já ho ignoruju a pro jistotu přikryju mobil polštářem.

Beze spěchu zamířím ke dveřím a s rukou na klice zaváhám. Když dneska vešel do pekárny, okamžitě jsem v podbřišku ucítila silné chvění. Stejně jako poprvé. Bylo to jako rozlousknout vzpomínku a znovu se na ni podívat. Místo bílého trička měl na sobě flanelku a na hlavě čepici kšiltem dozadu s maličkou výšivkou stromku.

V doširoka rozevřených očích se mu zračilo překvapení.

Prudce otevřu dveře, jako bych strhávala náplast, a spatřím Becketta s rukama opřenýma o zárubeň. Pevně svírá její okraje, jako by se fyzicky držel zpátky. Napne prsty a mně se okamžitě vybaví, jak těma rukama svírá moje stehna, klečí přede mnou na kolenou, na čele přilepený jediný pramen tmavě blond vlasů.

Polknu.

„Ahoj,“ zašeptám. Sotva se na něj dokážu podívat, hlas mám ochraptělý, jako bych spolkla šest listů smirkového papíru. Drž se, Evie.

Odkašlu si.

Zamrká a dlouhým, lenivým pohledem přejede z vršku mojí hlavy až k výstřihu svetru, který mi odhaluje rameno. Jazykem si olízne spodní ret a já mám pocit, že bych se možná taky měla chytit zárubně nebo vší silou popadnout mosaznou kliku a za žádných okolností nepouštět.

Nevím, co mě té mlhavé letní noci před třemi měsíci přimělo vzít Becketta s sebou na hotel. Nikdy předtím mi sex na jednu noc vůbec nic neříkal. Prostě…

Jakmile jsem ho viděla vejít do baru, věděla jsem, že ho chci.

Je dobré vědět, že na mě působí pořád stejně.

„Ahoj,“ zašeptá v odpověď. Vydechne nosem, odstrčí se od zárubně a rychle se ohlédne přes rameno na prázdnou chodbu za sebou. Pohledem spočinu na silné linii jeho čelisti a musím si znovu odkašlat. „Můžu na chvilku dál?“

Přikývnu, o krok ustoupím a nechám ho projít úzkými dveřmi. Musím přiznat, že všechny mé mlhavé vzpomínky poněkud křivdily jeho výšce. Jak tam tak stojí uprostřed místnosti s rukama v kapsách a předstírá, že studuje obraz rybníka visící nad stolem, vypadá strašně velký. Zavřu dveře a snažím se nemyslet na okamžik, kdy jsme se spolu naposledy ocitli přesně v takovém prostoru.

Vzdušné bílé závěsy. Zmuchlané přikrývky. Teplá ruka položená mezi mými lopatkami. Jeho hlas šeptající mi do ucha, jak jsem měkká a hebká. Abych si ho vzala.

Potřesu hlavou a opřu se o komodu, nohy zkřížené v kotnících. Takovými myšlenkami si moc nepomůžu. „Chtěl jsi se mnou mluvit?“

Přikývne, stále plně zaujatý tím obrazem. Koukne po mně koutkem oka. „Tak influencerka na sociálních sítích, jo?“

Nelíbí se mi tón jeho hlasu, to mírné obvinění, které v něm slyším. Neřekla jsem mu, co dělám, ale to ani on mně. Oba jsme se během společně stráveného času soustředili na… jiné věci. Nepoznal mě, když jsem vešla do baru, a to byla příjemná změna. Osvěžující.

I když to zní jako klišé, muži se mnou obvykle nechtějí být kvůli mně samotné. Když už mě někdo osloví, většinou chce získat nějaké výhody – fotku na jednom z mých kanálů, produktovou reklamu. Jednou se mě dokonce jeden chlap zeptal, jestli bych nechtěla natočit erotické video.

Takže když Beckett s těma svýma potetovanýma rukama nakráčel do toho malého baru a sjel mě od hlavy až k patě uznalým pohledem bez jakéhokoli náznaku vypočítavosti, riskla jsem to. Vzala jsem si něco pro sebe.

Udělalo mi to moc dobře.

„Farmář, jo?“ Napodobím jeho chladnou lhostejnost a sleduju, jak stáhne koutky úst a sevře ruce v pěst.

„Jen mě to překvapilo, to je všechno,“ opáčí stále tím lehce sarkastickým tónem. Jako by nevěřil, že se mnou vůbec musí takový rozhovor vést. Jako by to, že pracuji v sociálních médiích, byla ta nejodpornější, nejohavnější věc, jakou si dokáže představit. Popotáhne a klouby prstů si promne čelist. „Nečekal jsem, že tě ještě uvidím.“

Očividně jsem to také nečekala, vzhledem k tomu, že jsem dnes odpoledne vyběhla z pekárny na farmě, jako by mi za patami hořelo. To ale neznamená, že se kvůli tomu budu chovat jako blbec.

Pozorně mě sleduje přimhouřenýma očima. Kéž bych měla ten tác se sušenkami blíž. „Věděla jsi to?“

„Co jsem měla vědět?“

„Věděla jsi, že tu pracuju?“

Zamračím se a zvednu bradu. Myslí si, že jsem to udělala schválně? Přišla jsem k němu do práce, abych ho… co? Pronásledovala? Ztrapnila? „V žádném případě,“ odpovím pevným hlasem. „Taky jsem si myslela, že už tě nikdy neuvidím.“

Usmívá se, ale vůbec ne mile. „No, to jsi dala dost jasně najevo, Evie.“

Zamrkám na něj.

„Promiň,“ dodá chraplavým hlasem, ale ve skutečnosti ho to vůbec nemrzí. „Asi máš radši Evelyn.“

Něco v mé hrudi se při těch ostrých slovech stáhne. Zní zklamaně a nepříjemně. Strnule stojí u stolu v rohu místnosti, v očích naštvaný, rozčilený pohled. Nevím, proč ho bolí říkat mi Evelyn, ale vidím, že to tak je.

Na ničem z toho však nezáleží. Nezáleží na tom, že se na mě dívá, jako bych byla něco přilepeného na podrážce u boty.

Na našem vztahu to nic nemění. Ani to, co se stalo předtím, ani to, co se děje teď.

Já jen, že… s ním jsem byla Evie.

A to se mi moc líbilo.

Ticho mezi námi bobtná, až mám pocit, že mi ramena klesají pod tíhou okamžiku. Nezdá se však, že by Beckett spěchal s jeho vyplněním. Potichu zakleje, sundá si z hlavy kšiltovku a prsty si zajede do vlasů na zátylku, až mu jich polovina trčí vzhůru.

„Poslyš, nepřišel jsem…“ Zakloní hlavu, zakouká se do stropu a protáhne si krk, jako by se chtěl zbavit napětí. Povzdechne si, narovná se a upře na mě pohled, který nějakým způsobem vyjadřuje podráždění i rozčilení zároveň. Netuším, co s tím mám dělat. Nemám ponětí, co si s tím vším počít. Tahle jeho verze se od muže, který mi ve tmě šeptal něžná slůvka, opatrně se mě dotýkal a do ucha mě šimral svým tichým, chraplavým smíchem, nemůže lišit víc.

„Omlouvám se. Kvůli tomuhle jsem sem nepřišel.“ Čelist má zaťatou tak pevně, až je zázrak, že je vůbec schopen mluvit. „Přišel jsem, protože tě chci požádat, abys tu zůstala.“

Nedokážu zarazit zvuk, který se mi vydere z úst. Jestli se mě takhle snaží přesvědčit, abych zůstala, nerada bych viděla, jak by to vypadalo, kdyby chtěl, abych odešla. „Na tvém nadhozu by to chtělo ještě zapracovat.“

„Evelyn.“

„Myslím to vážně.“

Zamračí se ještě víc. „Ta soutěž pro Stellu hodně znamená. A pro mě vlastně taky. Naše farma potřebuje tvoji pomoc a já bych byl rád, kdybys nám dala férovou šanci.“

Další bolestivé škubnutí v hrudi.

„Myslel sis, že to neudělám?“

„Už předtím jsi přede mnou utekla,“ podotkne a v koutku úst se mu objeví náznak úsměvu. Polije mě horko. Nelíbí se mi, jak na mě jeho slova působí. „Chci říct, že jakmile jsi mě spatřila v pekárně, vzala jsi nohy na ramena.“

Zadívám se do země. Rozhodně na to nejsem pyšná, ale netušila jsem, co jiného dělat. „Já vím.“

V prostoru mezi námi se tentokrát rozhostí úplně jiné ticho.

„Rád bych se ujistil…“ hlesne po chvíli tichým hlasem a já sleduju, jak přešlápne z nohy na nohu, „… že tu zůstaneš.“

„A jak bych to měla udělat?“ zeptám se, aniž bych se na něj podívala. Když neodpovídá, vydechnu a opatrně k němu zvednu oči. Stále se mračí, drobná vráska mezi jeho obočím se dokonce prohloubila. „Jak bych tě měla ujistit?“

Mohla bych mu napsat báseň. Upéct mu dort a podepsat ho máslovým krémem. Vím, že váhá kvůli tomu, jak jsem se vyplížila z toho hotelového pokoje, ale byl to jen sex na jednu noc. No dobře, na dvě noci. Jeden společný víkend.

Nic mu nedlužím.

Jeho oči o odstín ztmavnou. Poprvé od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, upře svůj pohled přímo na mě. Napětí mezi námi by se dalo krájet. Cítím ho stejně zřetelně jako dotek na své paži nebo na bedrech.

„Slib mi to,“ prohlásí.

„Chceš, abych se ti podepsala vlastní krví?“

Na vtipy zjevně nemá náladu. Obrátím oči v sloup. „Jsem tu kvůli práci, Beckette. Nedovolila bych, aby tomu cokoli stálo v cestě. Stella si zaslouží, abych pro ni udělala to nejlepší, co umím. Nehodlám to jen tak odfláknout.“

Vždycky se snažím dělat, co můžu. Možná si myslí, že moje práce je směšná, ale já vím, jak můj vliv dokáže lidem pomoct. Můžu téhle farmě přinést nové obchodní příležitosti – víc zákazníků, pozornost, obrovský nárůst společenské aktivity.

„Takže slibuješ?“

Přikývnu, najednou unavená až do morku kostí.

Chci zbytek toho tácu se sušenkami a postel, přesně v tomhle pořadí. Chci, aby můj duch minulých známostí na jednu noc našel nejbližší východ a vypadl odsud.

„Slibuju. Zítra se mnou můžete počítat. Začneme znovu od začátku.“

„Takže neodjíždíš?“ zeptá se a mně se vybaví mlhavé, šedivé ráno a bouře převalující se u pobřeží. Jeho paže natažená pod polštářem, holá kůže zad a křivka páteře. Ještě teď slyším jemné zaskřípění dveří, když za sebou zavírám, kufr položený u nohou.

Zhluboka se nadechnu nosem a stejně pomalu vydechnu. Není Beckettova chyba, že mi nevěří. Zřejmě patří mezi typy, co v sobě dlouho chovají zášť.

Vezmu si z tácu další sušenku. „Zůstávám.“

Kapitola první

BECKETT

BŘEZEN

„Máš vplánu vrátit se ještě do postele?“

Hlas má ochraptělý spánkem ana krku se jí skví cucflek, sytě fialová modřinka, na kterou nedokážu přestat zírat. Když si protáhne ruce nad hlavou, přikrývka jí sklouzne okousek níž aodhalí oblinu ňader. Chci to prostěradlo chytit do zubů astáhnout ho dolů, dokud pode mnou nebude ležet nahá. Chci istovky dalších věcí.

Ze svého místa na stole vrohu místnosti zavrtím hlavou amísto toho se znovu napiju kávy.

Trochu sebeovládání, nabádám se. Koukej se krotit.

Samolibě se na mě usměje.

„Aha, už chápu.“ Spustí ruce zpátky dolů, jednou si prohrábne vlasy adruhou vklouzne pod přikrývku. Jedno obočí se jí vyklene vzhůru. Beru to jako pozvánku. „Rád se díváš.“

Jsem si jistý, že sEvie by se mi líbilo skoro všechno. Toužím si omotat tu záplavu černých hedvábných vlasů kolem pěsti, cítit její usměvavé rty na krku. Včera večer strávila dvaadvacet minut tím, že ústy mapovala tetování na mém bicepsu, ajá chci udělat totéž. Chci jí to oplatit, prozkoumat pihy na vnitřní straně jejího zápěstí aznaménka na bocích.

Odstrčím se od stolu aodložím šálek stranou. Přistoupím kposteli asleduju pohyb její ruky. Přejede si jí po podbřišku ana její krásné tváři se objeví šibalský úsměv. Kleknu si na postel anajdu její kotník, bosá noha jí visí přes okraj postele.

„Rád se dívám,“ odtuším, když ji chytím za stehno audělám si mezi jejíma dlouhýma nohama místo pro své tělo. Políbím ji na vnitřní stranu kolene aona se celá zachvěje. Další polibek vtisknu těsně nad ten první. „Ale ještě radši se dotýkám.“

Do hrudního koše se mi zaryje čísi prst anásilím mě vytrhne zpříjemných představ.

„Dáváš pozor?“

Koleno mi vystřelí amoje bota se zachytí ožidli přede mnou, takže se Becky Gardenerová nebezpečně zakymácí. Sevře okraje sedáku tak pevně, až jí klouby na prstech zbělají, apřes rameno po mně střelí pohledem. Upřeně se zadívám na své boty azamumlám omluvu.

„Dávám pozor,“ odpovím Stelle aodstrčím jí ruku.

Tak trochu. Ne tak docela. Vtéhle místnosti je příliš mnoho lidí. Všichni majitelé firem ve městě jsou namačkáni vtakzvaném konferenčním sále obecního společenského centra, což je stará místnost, která se jinak určitě používá kuskladnění velikonočních dekorací, pokud můžu soudit podle poněkud děsivého dvoumetrového zajíce stojícího vzadním rohu. Je to tu cítit zvětralou kávou alakem na vlasy adámy ze salonu se nepřestaly chichotat od chvíle, kdy vstoupily do dveří. Připadám si, jako bych seděl se zkříženýma nohama uprostřed průvodu, zatímco kolem mě pochodují bubeníci. Všechen ten hluk mě svírá vramenou ana krku mě svědí nepříjemný pocit.

Anavíc nedokážu spustit oči ztoho králíka.

Obvykle na podobné akce nechodím, ale Stella na tom trvala. Chtěl jsi být partnerem, prohlásila. Atohle partneři dělají.

Myslel jsem si, že být partnerem znamená, že si mohu koupit luxusní hnojivo, aniž bych to musel někomu oznamovat, ane chodit na schůzky postrádající jakýkoli smysl. Existuje důvod, proč jsem si vybral práci, kde trávím pětasedmdesát procent dne venku.

Sám. Vtichu.

Mám problém mluvit slidmi. Dělá mi potíže vymyslet správná slova ve správném pořadí ave správný čas. Pokaždé když přijedu do města, mám pocit, že se všichni dívají jenom na mě. Vím, že si to někdy jenom představuju, ale jindy…

Jindy Cindy Croswellová předstírá, že spadla mezi regály vlékárně, abych jí musel pomoct vstát. Nebo Becky Gardenerová ze školy, která se mě ptá, jestli bych mohl uspořádat exkurzi pro děti, apřitom si mě prohlíží, jako bych byl krvavý steak sopečenými bramborami. Když přijedu do města, polovinu času nevím, co se děje, ale mám pocit, že se lidi zbláznili.

„Nedáváš pozor,“ ozve se Layla. Sedí napravo ode mě, nohy má přehozené jednu přes druhou arukou šátrá vobří míse spopcornem, kterou si přinesla ssebou. Layla vede na farmě pekárnu, zatímco Stella má na starosti cestovní ruch amarketing. Vzhledem ktomu, že Inglewild je velký asi jako poštovní známka aStella má nutkavou potřebu udělat zFarmy zázraků základní kámen komunity, očekává se od nás, že se budeme podílet na spoustě městských akcí.

Ani nevím, očem ta schůze je.

„Odkud máš ten popcorn?“

Podívám se na obří tašku zastrčenou pod její židlí. Vím jistě, že tam jsou nějaké brownies apůl krabice krekrů. Tvrdí, že setkání inglewildských majitelů malých podniků, které se koná jednou za dva měsíce, je bez občerstvení otrava, ajá sní musím souhlasit. Ne že by se podělila.

Moji otázku naprosto ignoruje amísto odpovědi mi zakrouží prstem přímo před obličejem.

„Zase máš ve tváři ten svůj zasněný výraz. Myslíš na Evelyn.“

„Nemyslím.“ Povzdechnu si azakroužím rameny, jak se zoufale snažím uvolnit napětí mezi nimi. „Myslel jsem na úrodu paprik,“ zalžu.

Od těch dvou mlhavých srpnových nocí jsem neustále roztěkaný. Kůže lepkavá potem. Vlasy barvy půlnoci. Evie Saint Jamesová voněla po mořské soli achutnala po citrusech.

Od té doby mám vhlavě úplně vymeteno.

Layla zakoulí očima anacpe si do pusy další hrst popcornu. „Jo, jasně. Když to říkáš.“

Stella se natáhne přese mě avytrhne Layle misku zrukou. „Za chvíli to začne. Kdybychom mohli předstírat, že jsme profesionálové, bylo by to skvělé.“

Povytáhnu obě obočí. „Na schůzi obecní rady?“

„Ano, na schůzi obecní rady. Na té, které se právě účastníme.“

„Aha, jistě. Tady je to vždycky profesionálnost sama.“

Na poslední takové schůzi se Pete Crawford pokusil dělat obstrukce, když chtěla Georgie Simmonsová hlasovat onovém omezení parkování před družstevním podnikem. Napodobil scénku zNebezpečné rychlosti včetně hlasů arekvizit.

Stella mě sjede pohledem aotočí se is miskou vnáručí zpátky dopředu. Layla se nenápadně přisune blíž apoloží si bradu na můj loket. Povzdechnu si, podívám se na mohutné dřevěné trámy, které protínají strop, amodlím se za trpělivost. Nahoře trčí vyfouknutý balonek, nejspíš pozůstatek valentýnské akce, která se tu pořádala minulý měsíc. Nejspíš nějaký speed dating, pomyslím si. Moje sestry se mě snažily donutit, abych tam šel, atak jsem se zamkl doma avypnul si telefon. Zamračeně civím na balonek ve tvaru červeného srdce, vybledlého, vyfouknutého apřilepeného na stropě sprovázkem omotaným kolem dokola.

„Mluvil jsi sní od té doby, co odjela?“

Několikrát. Nemastná neslaná esemeska odeslaná uprostřed noci po pár pivech. Nicneříkající odpověď. Fotka širých plání někde ve světě, kterou mi poslala, apřipsala: Není tu tak hezky jako na vaší farmě, ale pořád hezky. Když mi ta zpráva přišla, zabořil jsem telefon do hlíny apalcem přejížděl sem atam po jejích slovech, jako bych měl místo nich pod prsty její kůži.

Influencerka na sociálních sítích. Očividně velmi vlivná. Pořád se to snažím pochopit. Miliony amiliony sledujících. Vyhledal jsem si ji jednou večer, když mi ticho vdomě připadalo dusivé amůj palec jaksi samovolně začal ťukat do displeje telefonu. Našel jsem její profil anemohl odtrhnout oči od toho malého čísla vhorní části stránky.

Nikdy víc jsem se na něj nepodíval.

Už jsem měl sex na jednu noc. Hodněkrát. Ale Evie nemůžu dostat zhlavy. Myšlenky na ni jsou jako hlad svírající žaludek, jako svrbění kůže. Strávili jsme spolu jen dvě noci vBar Harboru. Neměl bych ji pořád vidět, jakmile zavřu oči.

Zamotanou do přikrývek. Její vlasy ve svém obličeji. Ten polovičatý úsměv, který mě přiváděl kšílenství.

„Myslel jsem na papriky,“ zopakuju, odhodlaný držet se téhle lži. Nejlepší je nepodat Layle ani prst, jinak by člověku utrhla celou ruku. Vyrostl jsem se třemi sestrami. Inkvizici vycítím stejně jako změnu větru.

„Tvůj výraz nevypovídá otom, že myslíš na papriky. Říká, že myslíš na Evelyn.“

„Tak se na mě nekoukej.“

„Přestaň se tvářit tak, jak se tváříš, ajá se na tebe nebudu koukat.“

Povzdechnu si.

„Jen si myslím, že je to škoda, to je celé.“ Layla se přese mě natáhne, uloupí další hrst popcornu ajeden pukanec mi přistane vklíně. Odhodím ho atrefím Becky Gardenerovou přímo do zátylku. Kristepane. Ošiju se aještě víc se zabořím do židle. „Vypadalo to, že si rozumíte.“

Spíš to vypadalo, že kolem sebe kroužíme jako dvě plachá koťata. Po svojí návštěvě vpenzionu jsem jí slíbil, že se jí budu obloukem vyhýbat, aby mohla dělat svou práci. Dodržet ten slib se ukázalo těžší, než jsem čekal. Vidět ji, jak stojí mezi nekonečnými řadami stromků na farmě súsměvem na tváři arukama přejíždí po větvích – no, bylo to jako dostat baseballovou pálkou přímo do obličeje. Opakovaně. Jenže pro Stellu ta soutěž znamenala všechno ajá jsem nehodlal zničit naše šance kvůli nějakému…

Pobláznění? Flirtu?

Ani nevím, co to vlastně je.

Vím jen, že pro mě bylo náročné pobývat vjejí blízkosti. Nemohl jsem přestat myslet na její tělo propletené stím mým. Na to, jak chutnala kůže těsně pod jejím uchem. Jaký to byl pocit, když se mi záplava vlasů otírala otváře, ramena, vrchní část stehen. Přistihl jsem se, že ji chci rozesmát, že si sní chci povídat.

Počet lidí, snimiž bych si chtěl povídat, dokážu spočítat na prstech jedné ruky.

Ale vyřešili jsme to aběhem jejího pobytu na farmě si vytvořili jakousi rutinu. Srdečné rozhovory azdvořilé přikyvování. Kousek cuketového chlebíčku, zněhož jsme jednoho klidného odpoledne společně uždibovali. Oba jsme si však drželi dostatečný odstup. Stejný elektrický výboj, který nás svedl dohromady vbaru vMaine, pomalu splétal tenkou nitku spojení.

Apak byla najednou pryč. Znovu.

Ajá jsem bohužel stále nepřišel na to, jak na ni přestat myslet.

„Jaký druh paprik?“

Potřesu hlavou asnažím se zaplašit obraz Evelyn stojící mezi dvěma vysokými duby na okraji pozemku shlavou zakloněnou knebi. Slunce ji zbarvilo do třpytivě zlaté, kolem ní se lehce třepotá listí. Odkašlu si, ajak se snažím na skládací židli uvelebit do co nejpohodlnější polohy, kolenem narazím do Laylina. Jsem na tyhle židle příliš velký av téhle místnosti je zatraceně moc lidí. „Cože?“

„Jaký druh paprik pěstuješ? Nevšimla jsem si, že by na poli byly nějaké cedule.“

Polije mě horko. „Vždyť tam nikdy nechodíš.“

„Jsem tam každý den.“

Jistě, prochází mezi poli cestou do pekárny, která se nachází přesně uprostřed, ale nikdy se neocitne přímo mezi plodinami. Ne, pokud něco nepotřebuje. Frustrovaně se poškrábu na čelisti. Vsadil bych všechny svoje úspory na to, že zítra ráno jako na potvoru najde něco, bez čeho nemůže být.

„Kapie,“ procedím mezi zuby.

Sakra, teď budu muset jít azasadit je.

Layla jen něco zamručí av očích se jí roztančí šibalské hvězdičky. „Jakou barvu?“

„Cože?“

„Jakou barvu kapií,“ položí na ta slova nepříjemný důraz, „jsi vysadil?“

„Vysadil červené kapie ve dvou řádcích hned vedle cuket na jihovýchodním poli. Ale ty znich nedostaneš ani jednu, jestli nebudeš dávat pozor,“ odsekne Stella. Layla ijá se na ni šokovaně podíváme. Takhle se rozčilovat se jí ani vnejmenším nepodobá. Nemluvě otom, že to není pravda, aoba to moc dobře víme.

Zramen jí vyprchá trocha napětí, sesune se na židli avrátí Layle misku spopcornem.

„Omlouvám se. Jsem vystresovaná.“

„To je vidět,“ opáčí Layla se smíchem arukou se opět začne přehrabovat vkukuřičné pochoutce. Zabloudí ke mně očima apřimhouří je tak, až vidím jen záblesk oříškové barvy. Ve vlasech má ještě trochu marmelády zdnešního pečení. Vypadá to na jahodovou. Namíří prst přímo mezi moje obočí ajednou mě tam klepne. „Nemysli si, že na to zapomenu.“

Odstrčím jí ruku. Ať se tím tématem zabývá třeba dalších šest měsíců, pro mě to nebude nic víc než šum na pozadí.

Obrátím pozornost ke Stelle azaklíním svoji botu do její. Přestane nervózně poklepávat nohou azašklebí se. „Promiň.“

„Není za co se omlouvat.“ Pokrčím rameny arozhlédnu se po místnosti. „Luka nepřijde?“

Kdyby tu byl, pohladil by ji po zádech aona by roztála jako máslo. Chovali se tak ještě předtím, než se dali dohromady, atrvalo jim sakra dlouho, než pochopili, co mají přímo před nosem. Sázku, které se účastnilo snad celé město, jsem sice nevyhrál, ale bylo to ofous. Gus zhasičárny to pořád omílal kolem dokola, adokonce si nechal udělat pamětní desku, která visí na stanici přímo nad výjezdem pro hasičské vozy. Je na ní napsáno Nejlepší dohazovač Inglewildu, jako by měl něco společného stím, že Luka aStella kolem sebe kroužili skoro deset let. Svezu se hlouběji na své místo asnažím se zkroutit nohy tak, abych se na tuhle zatracenou židli nějak poskládal.

„Už je na cestě,“ odpoví aočima těká ke dveřím, jako by ho mohla silou vůle přimět se objevit. Odhrne si zobličeje zamotané černé kadeře. „Ale má zpoždění.“

„Přijde,“ uklidňuju ji. Jsem si jistý, že Luka by si tuhle schůzi nenechal ujít za nic na světě. Ikdyby jeho droboučká italská matka avšechny její divoké sestry blokovaly dveře. Jestli řekl, že přijde, bude tady.

„Poslyš,“ ztiším hlas anakloním se blíž, vědom si toho, že Layla po mé pravici dál uzobává popcorn. Začala vyhazovat jednotlivé kousky do vzduchu achytat je do pusy. Pokaždé se strefí. „Žádné papriky jsem nevysadil.“

Stella se konečně trochu uvolní akoutky rtů jí zkřiví plachý úsměv. „Já vím.“

„Tak proč jsi lhala?“

„Protože jsi vypadal, že potřebuješ píchnout. Ao tom, že si musíš vlastní pocity nejdřív sám srovnat, než se oně můžeš podělit sostatními, já něco vím.“ Dveře do sálu se svrzáním otevřou, dovnitř vstoupí Luka apátrá pohledem kolem sebe. Vlasy mu trčí na všechny strany, cíp košile má napůl zastrčený do džínů. Vypadá, jako by se sem až od hranic Delawaru přihnal po svých. Stella vydechne ajejí úsměv se rozšíří. Jakmile ji Luka najde vdavu, odpoví jí stejným úsměvem. Když je spolu vidím pohromadě, mám pocit, jako by mi někdo do obličeje hodil dortík.

„Navíc…“ pokračuje Stella, ale nespouští oči zLuky, který se snaží prodrat řadami lidí, aby se dostal na volné místo vedle ní. Srazí jednu skládací židli amálem sní pošle kzemi iCindy Croswellovou. „… už dlouho chci mít na farmě kapie.“

„Aha, dobře, máš je mít.“

„Luka totiž dělá výborné plněné papriky,“ uchechtne se, když dotyčný vklouzne na místo vedle ní. Rukou jí okamžitě zajede pod vlasy, Stella spokojeně zakrouží rameny apřitulí se kněmu. Odvrátím pohled azadívám se na dřevěný řečnický pultík vpřední části místnosti, kde už se připravuje šerif Jones. Neunikne mi však, jak si ti dva něco špitají, to, jak Stella přitiskne své tělo kjeho. Jak Luka zahákne nohu za spodek její židle, aby si ji přitáhl okousek blíž.

Není to poprvé, co pocítím bodnutí závisti. Nikdy jsem nic takového snikým nezažil. Nikdy jsem nemohl proniknout do něčího osobního prostoru apřitisknout konečky prstů na jeho kůži, sledovat, jak se ke mně snaží přivinout co nejblíž.

Vzpomenu si, jak můj palec zkoumal plný spodní ret, červený jako třešeň, aneklidně se zavrtím. Kovová konstrukce pode mnou zlověstně skřípe.

Opravdu rád bych přestal myslet na Evelyn.

Layla se přese mě nahne, až se mi miska zaryje do hrudníku. „Jestli si vy dva potřebujete na chvíli odskočit, úklidová místnost je vám kdispozici.“

Zachrčím smíchy. Stella zasténá. Luka se nakloní dopředu anabere si zmísy hrst popcornu.

„Dá se zamknout?“

Layla se rozesměje tak hlasitě, že se knám obrátí pozornost všech lidí vpřední části místnosti. Některé dámy ze salonu přeruší hovor astřelí po nás pohledem, Alex zknihkupectví pozvedne kávu na pozdrav. Všimnu si, že šerifův zástupce Caleb Alvarez stojí hned za svým nadřízeným, vkoutcích mu pobaveně cuká avypadá, že nedokáže spustit oči zLayly.

Zachytím Stellin pohled aona se na mě zazubí.

„Dobře, pojďme na to.“ Šerif Dane Jones si odkašle apak ještě jednou. Hovor vmístnosti pomalu utichne, všichni se usadí aschůze může konečně začít. „První bod jednání. Slečno Beatrice, policejní oddělení by ocenilo, kdybyste se přestala pokoušet odtahovat auta zaparkovaná před kavárnou na vlastní pěst. Nemáte na to vybavení aza to, že používáte vlastní vozidlo jako beranidlo, už na vás bylo podáno několik stížností.“

„Snažila se mě zabít!“ vykřikne Sam Montez ze zadní části sálu avyskočí ze židle tak prudce, až mu klobouk spadne na stranu. „Byl jsem venku zauta jen minutu, možná dvě, aona už se mě snažila zabít!“

Přiložím si pěst kústům, abych zakryl úsměv. Sam má zlozvyk parkovat vedle již stojícího auta. Na našich maloměstských silnicích to obvykle nepředstavuje žádný zásadní problém, ale přesto je to otravné. Jen stěží rozeznám temeno hlavy paní Beatrice, která sedí na konci první řady ašedivé vlasy má stažené do rozcuchaného drdolu. Zamumlá něco, čemu nerozumím. Dane se zamračí aCaleb se šokovaně zašklebí.

„Takové řeči nejsou potřeba. Jestli někdo blokuje nakládací rampu, můžeš zavolat mně nebo Calebovi.“

Beatrice ještě něco zabručí aShirley ze salonu zalapá po dechu. Dane si stiskne kořen nosu mezi palec aukazováček. „Beo, co jsem ti říkal ovyhrožování fyzickým násilím vpřítomnosti policisty? Same, posaď se.“

Sam klesne na židli asebere klobouk ze země. Luka se přese mě natáhne pro další hrst popcornu zLayliny misky.

„Tuhle schůzi jsi trochu podcenila, Lolo.“

„Obvykle tu takhle veselo nebývá,“ poznamená Stella avezme si od něj jeden pukanec.

„Ale bývá,“ odpovíme sLaylou jednohlasně.

„Bod číslo dva.“ Dane nahlédne do štosu papírů na řečnickém pultíku atlumeně zasténá. Sprosebným výrazem se podívá na Caleba. Ten jen pokrčí rameny aDane se otočí zpátky do místnosti. „Slečno Beatrice, kdybyste mohla zvýlohy obchodu laskavě odstranit plakáty shledanými osobami, bylo by to skvělé.“

Tentokrát nejsem jediný, kdo musí potlačit smích. Místností se šíří tichý šepot aCaleb se musí otočit zády kpubliku, aby skryl úsměv. Všimnu se, jak se mu otřásají ramena. Od té doby, co slečna Beatrice před několika měsíci přistihla dva turisty, jak na zadních záchodcích používají umyvadlo novým aneotřelým způsobem, visí ve výloze její kavárny plakáty shledanými osobami.

„Chceš říct, že se jednou usmál? Protože to by byl rekord.“