Přeložila Klára Kučerová

Poznámka redakce: Překlady úryvků z Bible

v textu jsou přejaty z Bible: Překlad 21. století.

COUNTING MIRACLES
Copyright © 2024 by Willow Holdings, Inc.
All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2025
ISBN 978-80-249-5801-9

Dr. Eriku Collinsovi.

On ví proč.

On koná věci veliké a tajemné, jeho zázraky jsou nesčetné.

Job 9:10

1

I

Březen 2023

Tanner Hughes vyšel na verandu domku, který dřív patřil jeho prarodičům, a zamkl za sebou dveře. V jedné ruce držel cestovní tašku a v druhé vak s oblekem, který měl na sobě na babiččině pohřbu před pěti týdny.

Vzhlédl a spatřil osamělý oblak bělostně zářící v ranním slunci. Začínal další pohlednicově dokonalý floridský den a jemu znova blesklo hlavou, že si prarodiče vybrali pro odpočinek opravdu hezké místo. Pensacola vždy bývala armádním městem a jako taková přitahovala vojenské veterány. Tušil, že prarodiče, zejména děda coby bývalý vojenský mechanik, sem dokonale zapadli.

Pod květináčem nechal klíč pro realitního makléře, který měl dorazit později. Nábytek už byl vystěhovaný, malíři objednaní a makléř přislíbil, že se dům rychle prodá. Celý měsíc strávil Tanner většinu času tříděním věcí po prarodičích a snahou vyrovnat se s událostmi oněch posledních měsíců, které prožil s babičkou.

Naposledy se ohlédl přes rameno: stýskalo se mu po ní, stejně jako po dědovi. Jeho prarodiče ho vychovali namísto rodičů, matka otěhotněla jako svobodná a zemřela pár minut po Tannerově narození. Vědomí, že už tu nejsou, bylo zvláštní a slovo osiřelý ten pocit přesně vystihovalo. Koneckonců matku znal jen z fotografií a o svém biologickém otci donedávna nevěděl vůbec nic. Prarodiče mu odmlkami dávali najevo, že jeho totožnost neznají, a Tanner sám sebe nakonec přesvědčil, že na tom vlastně nesejde. Jistě, někdy zalitoval, že rodiče nikdy nepoznal, ale vyrůstal v milující rodině a na tom jediném opravdu záleželo.

Zahnal vzpomínky, zamířil ke svému vozu a pomyslel si, že to auto vypadá rychle, přestože právě parkuje na příjezdové cestě. Replika Shelby GT500KR z roku 1968 od Revology Cars v barvě Candy Apple Red s wimbledonskými bílými pruhy byla zbrusu nová, ale vypadala stejně jako ty, které sjely z linky před více než půlstoletím. Byla to nejextravagantnější věc, jakou si kdy Tanner pořídil, a když dorazila, přál si, aby ji viděl jeho dědeček. Oba milovali silná americká auta, a protože nešlo o originál, bylo určeno k užívání, ne k uskladnění v garáži sběratele, což mu naprosto vyhovovalo.

Přes léto ovšem v garáži stejně skončí.

Tanner nacpal tašku a vak do kufru vedle krabice s drobnostmi, které si vzal z domu na památku. Jeho batoh už ležel na sedadle spolujezdce. Motor s hlubokým zaburácením naskočil a on se přes město vydal k dálnici, míjel obchodní řetězce a restaurace s rychlým občerstvením a říkal si, že kromě pláže mu Pensacola nepřipadá až tak odlišná od jiných míst v jiných státech, které v poslední době navštívil. Stále si ještě zvykal na stejnost většiny Spojených států a přemýšlel, jestli si v této zemi někdy přestane připadat jako cizinec.

Během jízdy se mu vybavovaly nejvýznamnější okamžiky života: mládí strávené na nespočtu různých vojenských základen v Německu a Itálii, základní výcvik ve Fort Benningu v Georgii, téměř deset a půl roku v armádě. Četné mise na Středním východě a po odchodu z armády práce v zámoří pro USAID – Agenturu Spojených států amerických pro mezinárodní rozvoj.

A od té doby?

Dál zůstával v pohybu, už jen proto, že nic jiného vlastně neznal. Většinu posledních let strávil na cestách a putoval z jednoho konce země na druhý. Mobil měl plný fotek z národních parků a různých památek, setkával se s přáteli, ale hlavně navštěvoval rodiny těch, které poznal v armádě a kteří zemřeli. Celkem dokázal vyjmenovat třiadvacet přátel, kteří byli zabiti nebo zemřeli vlastní rukou poté, co odešli z armády. Mluvit s pozůstalými, vdovami a rodiči, mu připadalo tak nějak správné, jako by se tím blížil k odpovědi, kterou toužil najít, ačkoliv si nebyl jist, jak vlastně zní otázka.

Na seznamu plánovaných návštěv ještě pár jmen zbývalo, když loni v říjnu s cestováním skončil, jelikož zjistil, že babičce už nezbývá moc času. Navzdory pravidelným telefonátům a textovým zprávám se mu zapomněla zmínit o nevyléčitelné plicní chorobě, kterou jí diagnostikovali před pár měsíci. Spěchal do Pensacoly, kde ji našel podepřenou na lůžku v péči ošetřovatelky. Ze všeho nejdřív ho napadlo, že je nějak menší, než si ji pamatoval. Navzdory kyslíkové bombě ztěžka dýchala, takže mluvila pomalu a v krátkých větách. Když ji v tom stavu uviděl, sevřel se mu žaludek. Po několik následujících měsíců se od ní prakticky nehnul, převzal většinu krmení a péče o ni a spával na lehátku, které si k ní přenesl do ložnice. Míchal jí výživné koktejly a mixoval jídlo na kaši jako pro miminko, něžně jí kartáčoval řídnoucí vlasy a balzámem jí natíral popraskané rty. Odpoledne, když nespala, jí často předčítal ze sbírky básní Emily Dickinsonové, zatímco se dívala z okna.

S přibývajícími týdny pro ni byla řeč stále obtížnější, a tak mluvil většinou on. Vyprávěl jí o Grand Canyonu, Gracelandu, ledovém hotelu v severním Wisconsinu a tuctu dalších míst a doufal, že bude sdílet jeho nadšení, ale místo toho v její tváři spatřil obavy. Bojím se tě tu nechat, říkal její výraz. Máš tak rozháraný život. Když se jí znovu pokusil vysvětlit, že cestování je pro něj způsob, jak uctít zesnulé přátele, zavrtěla hlavou. „Potřebuješ… domov,“ zasípala a vzápětí se jí zmocnil dlouhý záchvat kašle. Když konečně odezněl, pokynula mu, aby jí z nočního stolku podal blok a pero. Zjisti, kam patříš, a tam si vybuduj domov, naškrábala na papír.

Věděl, že by byla zklamaná, kdyby jí přiznal, že se nechystá usadit, a tak jí raději zamlčel, že ho v lednu oslovil Vince Thomas, starý přítel z USAID. Vince odjížděl na novou misi v Africe. Předtím spolu pracovali v Kamerunu a Vince Tannerovi řekl, že potřebuje zástupce šéfa bezpečnosti, který zná zemi a její poměry. Tanner si vybavoval, že tenkrát nabídku přijal, jelikož mu přišla docela ucházející.

Teď poprvé po několika měsících znova jel po mezistátní dálnici a rovinatá krajina severní Floridy kolem něj líně ubíhala vzad. Po krátké návštěvě nejlepšího přítele Glena Edwardse a jeho rodiny zamířil do Asheboro v Severní Karolíně a přemýšlel, co tam najde, pokud vůbec něco.

Asheboro.

Jméno toho městečka babička napsala do notýsku krátce předtím, než upadla do kómatu.

II

Stejně jako Pensacola i východní Severní Karolína byla oblíbenou destinací veteránů a Glen, poté, co odešel z Delta Force, speciálních vojenských jednotek, se tady udělal pro sebe. Založil si malou firmu, která cvičila policejní a zásahové týmy z celé země, společně s manželkou Molly si pořídili dům v Pine Knoll Shores s výhledem na Bogue Sound a vychovávali dvě děti, obě ve starším školním věku. Tannera nijak nepřekvapilo, že se Glen objevil na verandě s láhví piva v ruce, sotva Tanner vystoupil z auta. V armádě toho spolu prožili tolik, až to vypadalo, jako by si navzájem četli myšlenky.

Dům se pyšnil vysokými stropy a nádherným výhledem a bylo znát, že jej obývá rodina: působil chaoticky a zabydleně, s batohy naskládanými v rozích a sportovním náčiním u dveří. Když se děti nedožadovaly Glenovy pozornosti, kroužily kolem Tannera, ukazovaly mu videohry nebo se ptaly, jestli se s nimi podívá na film. Měl to rád – vždycky měl rád děti – a Molly, věčně usměvavá a trpělivá, byla typem ženy, která v Glenovi probouzela to nejlepší.

Strávil s nimi tři dny, jedl s nimi u jednoho stolu a navštěvoval příbuzné. Chodili spolu na pláž, byli spolu v Severokarolínském akváriu a po večerech si povídali na zadní verandě pod baldachýnem hvězd. Molly obvykle šla spát jako první a pak si Tanner s Glenem dlouze povídali jen mezi čtyřma očima.

První večer Tanner Glenovi vyprávěl o svých cestách a o tom, co všechno viděl, a pak začal popisovat návštěvy u rodin zesnulých kamarádů. Glen poslouchal mlčky – mnohé z těch mužů znal – a nakonec připustil, že on sám by to nedokázal.

„Nevím, co bych jim řekl.“

Tanner netušil, co tím myslí – ani pro něj to nebylo vždycky snadné, zvlášť když šlo o sebevraždu –, a rozhovor se postupně stočil k lehčím tématům. Řekl Glenovi o své plánované misi v Kamerunu a nakonec se rozpovídal o nedávných několika měsících v Pensacole, včetně překvapivého babiččina sdělení, v jehož důsledku se nakonec chystal podniknout cestu do Asheboro.

„Počkej,“ pronesl Glen, když tu informaci plně zpracoval. „Ona ti to řekla až teď?“

„Nejdřív jsem si myslel, že je jen zmatená, ale když to napsala, pochopil jsem, že to myslí vážně.“

„A co ty na to?“

„Nejdřív jsem byl asi v šoku. Možná i trochu naštvaný. Ale věděl jsem, že ve svých očích pro mě udělala to nejlepší, když mi to tajila. Nejspíš si myslela, že mě tím nějak chrání. A… Pořád ji mám moc rád. Ona a děda pro mě byli jako rodiče.“

Glen stiskl rty a mlčel, ale později, během jejich posledního společného večera, se k tomu vrátil. „Přemýšlel jsem o tom, co jsi mi říkal, a musím přiznat, že se o tebe trochu bojím, Tane.“

„Myslíš, že jet do Asheboro je špatný nápad?“

„Ne,“ odpověděl Glen. „Chápu, že jsi zvědavý. Kdyby na mě někdo hodil takovouhle bombu, udělal bych asi to samé. Ale dělá mi starosti, jak žiješ od té doby, co jsi odešel z poslední práce. Jasně, chápu, že sis dopřál trochu času na cestování a návštěvy přátel a tak, chápu, že ses musel postarat o babičku, když byla nemocná. Ale vracet se do Kamerunu? Tohle už nechápu. Připadá mi, jako bys život odkládal na později, místo abys ho žil. Neposouváš se, vlastně se vracíš zpátky. Vždyť jsi nikdy neměl ani vlastní dům. Copak toho už nemáš dost, být pořád na cestách?“

Mluvíš jako moje babička, pomyslel si Tanner, ale nechal si to pro sebe. Místo toho pokrčil rameny. „Líbilo se mi tam.“

„Tomu rozumím,“ povzdychl Glen. „Jen chci, abys věděl, že pokud se někdy rozhodneš usadit, v mojí firmě na tebe čeká místo. Můžeš bydlet, kde chceš, plánovat si čas podle svého a budeš zase pracovat s chlapama z Delty. A Molly má svobodnou sestru,“ dodal a významně zahýbal obočím, až se Tanner rozesmál.

„Díky,“ odpověděl a přihnul si piva.

„A pokud jde o to tvoje pátrání…“

„Před chvílí jsi říkal, že moji zvědavost chápeš.“

„Chápu. Jen mě napadlo, jestli jsi zkoušel 23andMe nebo některou z těch dalších stránek s DNA?“

„Zkoušel jsem všechny, ale kromě pár velmi vzdálených příbuzných v Ohiu a Kalifornii – jakože opravdu hodně vzdálených – jsem nikoho nenašel. Musela to být malá rodina. Ale jestli máš nějaký návrh, který by mi ušetřil práci, rád si ho poslechnu.“

„Nemám,“ připustil. „A ten tvůj plán je hodně staromódní, ale kdo ví? Dřív se to takhle dělávalo, ne? Třeba budeš mít štěstí.“

Tanner přikývl, ale znovu se zamyslel nad tím, jak velká je šance najít osobu z doby před více než čtyřiceti lety, zvlášť když šlo o tak běžnou kombinaci jména a příjmení. Jen ve Spojených státech žily téměř dva miliony lidí se stejným příjmením – vygoogloval si to – a více než sto z nich žilo v Asheboro.

Samozřejmě to vše za předpokladu, že babičce sloužila paměť. Roztřeseným, téměř nečitelným písmem dokázala napsat jen:

Tvůj táta

Dave Johnson

Asheboro Sev. K. NC

Promiň

III

Cesta z Pine Knoll Shores do Asheboro trvala Tannerovi čtyři hodiny. Po příjezdu do města se zastavil ve Walmartu pro mapu, zápisník a propisky a pak zamířil do knihovny. S pomocí milé paní u pultu zjistil, že telefonní seznamy ze sedmdesátých a osmdesátých let ve fondu nemají, ale s její pomocí se mu podařilo vyhrabat jeden z roku 1992. Bude to muset stačit.

Dalším krokem bylo nalezení otce, muže, kterého nikdy neviděl.

Na jednom ze stolků v knihovně rozložil mapu a rozdělil si město na čtyři kvadranty. Pak si ze starého telefonního seznamu vypsal jména a adresy všech, kteří se jmenovali Johnson, zhruba určil jejich polohu na mapě, s pomocí iphonu porovnal Johnsony uvedené na on-line Bílých stránkách s těmi z telefonního seznamu a zakroužkoval na mapě ty, kteří se shodovali. Usoudil, že když už musí klepat na dveře, měl by to udělat co nejefektivněji.

Nestihl vše dokončit před zavírací hodinou knihovny, takže se sem bude muset vrátit v pondělí. Zvažoval, že navštíví i úřady – třeba záznamy z katastru by mu v pátrání mohly pomoci, ale i to muselo počkat až po víkendu.

Nechal své věci v hotelu Hampton Inn, a jelikož měl chuť se trochu protáhnout, vyrazil prozkoumat město. Minul starožitnictví, květinářství a několik butiků v přízemí budov postavených na počátku minulého století. V centru města našel příjemný park, jehož chodníky se i přes stále zamračenější oblohu hemžily lidmi, kteří před sebou tlačili kočárky nebo venčili psy. Scéna mu připadala jako z jiné doby a Tanner si představoval, jaké by to asi bylo tady vyrůstat. Potkal se otec s mámou právě tady? napadlo ho. Pokud věděl, prarodiče tu nikdy nežili, tak jak by se tu mohly cesty matky a otce zkřížit? Věděl, že na tyto otázky mu už babička nikdy neodpoví, a jen zalitoval, že s ní nebyl o chvíli déle.

Do hotelu se vrátil krátce předtím, než začaly padat první kapky deště. Až do večeře si četl, ponořil se do knihy o bojích v Tichomoří za druhé světové války a přemýšlel o tom, jak se od té doby metody válčení vyvinuly, a jak navzdory tomu některé zničující dopady na vojáky zůstaly stejné.

Pak mu začalo kručet v žaludku, a tak si na telefonu našel nějaký sportbar, který vypadal, že by tam mohli mít něco k jídlu. Když k bistru U Kouče dorazil, s překvapením zjistil, že je parkoviště plné. Musel ho dvakrát objet, než našel volné místo. Zamířil ke vchodu, protlačil se dveřmi a vzápětí ho pohltil hlasitý zvuk několika obrazovek, na kterých právě běžel univerzitní basketbalový zápas, a dav jásajících fanoušků. Matně se mu vybavilo, že Glen říkal cosi o Březnovém šílenství, mužském basketbalovém turnaji NCAA.

Tanner se proplétal davem, automaticky zkoumal obličeje a řeč těla lidí kolem sebe a v duchu si označil každého, kdo byl opilý nebo vypadal, že se chce prát. Nedaleko baru u vysokého stolku zaznamenal trojici mužů, kteří byli pravděpodobně ozbrojení. Všichni tři měli vzadu u pasu výmluvnou vybouleninu, ale podle účesů a držení těla usoudil, že jde o policisty nebo zástupce šerifa mimo službu, kteří jen přišli upustit páru po dni v práci. Přesto si u baru vybral místo, odkud na ně viděl, stejně jako na většinu ostatních návštěvníků. Zvyk je železná košile.

Když si ho barman konečně všiml, objednal si hamburger a řemeslné pivo, podle všeho místní výroby, a obojí si vychutnal. Zatímco barman sklízel prázdný talíř, Tanner nepřítomně sledoval zápas a upíjel ze sklenice. Přihnul si právě ve chvíli, kdy dav hlučně zaburácel, a Tanner instinktivně strnul. V televizi běžel záběr na hráče, který skóroval tři body. Vydechl, ale vzápětí zachytil další zvuk, který sem nepatřil.

Hlas. Ženský hlas.

„Řekla jsem, PUSŤ MĚ!“

Otočil se a uviděl mladou ženu s tmavě hnědými vlasy. Stála vedle boxu a snažila se vyprostit paži ze sevření mladého muže v kšiltovce nasazené naopak. Tanner napočítal pět osob, zřejmě teenagerů – tři mladíky a dvě dívky včetně brunetky –, a sledoval, jak se dívce konečně povedlo ruku vyprostit. Nechtěl se do toho míchat, ale muži, kteří využívali fyzickou sílu k zastrašování žen, v něm vzbuzovali ostražitost. Pokud by ji ten kluk znova popadl, cítil by povinnost zasáhnout.

Dívka se naštěstí vydala razantně k východu. Její blonďatá kamarádka rychle vyklouzla z boxu a spěchala za ní, zatímco kluci u stolu se smáli a pokřikovali za nimi.

Pitomci.

Tanner obrátil pozornost zpátky k televizi, a když mu zbývaly sotva dva hlty piva, odložil sklenici a chystal se k odchodu. Popadl bundu a přitom zabloudil pohledem k boxu, který předtím sledoval. Chlapík s obrácenou kšiltovkou – ten, který držel dívku za ruku – už u stolu nebyl, ačkoliv jeho dva kamarádi tam zůstali.

Sakra.

Prodral se davem ke dveřím. Když vyšel z baru, rozhlédl se po parkovišti a uviděl kluka v kšiltovce a obě dívky u černého SUV. I z dálky bylo jasné, že probíhá další hádka. Kluk znova uchopil dívku za paži, ale tentokrát se mu snažila vytrhnout marně. Tanner zamířil k nim.

„Nějaký problém?“ zavolal.

Všichni z hloučku se na něj naráz podívali.

„Kdo sakra jste?“ zavrčel kluk v kšiltovce, ale dál svíral dívčinu ruku.

V tu chvíli už byl Tanner jen pár kroků od nich. „Nech ji být.“

Když kluk nereagoval, Tanner přistoupil ještě blíž. Cítil, jak instinkty získané výcvikem v Delta Force probouzejí každý nerv do stavu nejvyšší pohotovosti. „To nebyla prosba,“ řekl klidným, pevným hlasem.

Mladík ještě chvíli váhal, ale nakonec dívčinu paži pustil. „Chtěl jsem si jen promluvit se svou holkou.“

„NEJSEM tvoje holka,“ vyjela na něj brunetka. „Vyšli jsme si jen jednou! Ani nevím, proč jsi tady!“

Tanner se k ní otočil a všiml si, že si tře paži, jako by ji stále bolela. „Chceš s ním mluvit?“

Dívka si přestala masírovat předloktí. „Ne,“ hlesla. „Chci domů.“

Tanner se znova zadíval na mladíka. „Přijde mi to docela jasné,“ promluvil. „Co kdyby ses raději vrátil dovnitř? Ještě by ses tu mohl dostat do problémů.“

Kluk v kšiltovce otevřel pusu, aby něco řekl, ale pak si to rozmyslel. Couvl o krok, pak se konečně otočil a zamířil pryč. Tanner se díval, jak odchází. Jakmile zmizel v baru, obrátil Tanner svou pozornost zpátky k mladé ženě.

„Jsi v pořádku?“

„Asi jo,“ zamumlala se sklopenýma očima.

„Bude v pohodě,“ ozvala se její kamarádka. „Ale nemusel jste ho zas tak děsit.“

Možná, pomyslel si Tanner, a možná ne. Naučil se, že pošramocené ego je často to nejmenší zlo. Tak či onak, už se stalo. „Dobrou noc,“ kývl na ně. „Jeďte opatrně.“

Zamířil na druhý konec parkoviště a našel své auto. Usedl za volant a zamířil uličkou parkoviště směrem k východu. Když projížděl kolem místa, kde před chvílí mluvil s těmi třemi mladými lidmi, dívky už byly pryč.

Uvědomil si, že potřebuje telefon kvůli navigaci, zastavil a naklonil se na stranu, aby si ho vylovil ze zadní kapsy. V tu chvíli skrz okýnko na straně spolujezdce spatřil velké černé SUV, jak v plné rychlosti couvá uličkou. Než Tanner stačil zareagovat, ucítil, jak to zadní částí jeho vozu smýklo vzad, hlava mu odletěla stranou a on zaslechl skřípění deformovaného kovu. A pak najednou všechno ztichlo.

Naběhly mu návyky získané výcvikem a on se automaticky ohledal, zda není zraněný. Ruce a nohy měl v pořádku, nekrvácel, a i když ho ráno zřejmě bude bolet krk i záda, nebyl vážně zraněný.

Zato auto…

Otevřel dveře, zhluboka se nadechl a doufal, že to nebylo tak zlé, jak to vypadalo a znělo, ale už tušil nejhorší. Obešel nejprve předek, pak zadní část a uviděl, že zadní blatník je promáčklý tak, že tlačí do pneumatiky. Zadní světlo bylo rozbité a nárazem se také otevřel kufr. Když se ho pokusil zavřít, nezacvakl.

Moje auto, naříkal. Moje nové auto…

Tanner se nechal unést rostoucí vlnou hněvu a chvíli trvalo, než si uvědomil, že druhý řidič stále sedí v SUV. Bylo to jedno z těch větších – suburban – a Tanner se několikrát zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Když si byl konečně jistý, že se s tím chlapem dokáže vypořádat, aniž se přitom rozčílí, zamířil k autu ke straně řidiče, která se zdála nepoškozená. Když došel až k vozu, dveře se otevřely a objevil se pár hubených, roztřesených nohou. Tanner se zarazil, jelikož mu došlo, že opět stojí tváří v tvář oné hnědovlásce. Byla bledá a oči měla rozšířené strachy, pak vydala přidušený vzlyk, schovala obličej do dlaní a rozplakala se.

Kriste, zamumlal si Tanner pod nosem. To mám za to, že se snažím být hodný. 

Dopřál jí minutu a pak ještě jednu. Její věk spolu s reakcí na danou situaci v něm vzbudily podezření, že je to její první nehoda, což je vždy traumatizující zážitek. Když se proudy slz konečně zmírnily, otřela si nos do rukávu. Tušil, že zvýšený hlas by mohl vyvolat další gejzír slz, a to bylo to poslední, o co stál.

„Tak poslyš,“ pronesl stejným věcným tónem, jakým předtím mluvil s klukem v kšiltovce. „Co kdybys mi ze všeho nejdřív řekla, jak se jmenuješ?“

Chvíli to trvalo, než si uvědomila, co jí vlastně říká. Vzhlédla, jako by se snažila soustředit. „Máma mě zabije,“ pronesla.

No potěš, pomyslel si Tanner. Sice mu na otázku neodpověděla, ale její slova bral jako znamení, že se v situaci orientuje. „Musím se ujistit, že nejsi zraněná. Dokážeš takhle otáčet hlavou ze strany na stranu? A pak ještě zkus přikývnout, ano?“

Tanner to předvedl a dívka ho po krátké prodlevě pomalu napodobila.

„Nebolí tě hlava nebo krk?“ vyzvídal Tanner. „Ani trochu?“

„Ne,“ odvětila a popotáhla.

„A co ruce a nohy nebo záda? Nějaké brnění, píchání, bolest nebo ztráta citlivosti? Dokážeš se otočit?“

Krátce se zamračila, pak několikrát zahýbala rameny a otočila se trupem na jednu a pak na druhou stranu. „Jsem v pořádku.“

„Mám nějaké zkušenosti s první pomocí, ale nejsem doktor. Připadá mi, že zraněná nejsi, ale možná by ses měla pro jistotu nechat vyšetřit.“

„Moje máma je doktorka,“ pronesla poněkud nepřítomně.

Všiml si, že se jí stále třesou ruce, a dál se snažil mluvit klidným tónem: „Parkoviště je soukromý pozemek, takže nejspíš nemusíme volat policii, ale potřebuju tvůj řidičský průkaz, techničák a kartu pojištění.“

„Policii?“ vyjekla zděšeně.

„Právě jsem řekl, že je nebudeme muset volat…“

„Teď už mi vlastní auto nepořídí,“ přerušila ho.

Tanner zvedl oči k nebi a pak to zkusil znovu: „Můžeš prosím tě pohledat ty doklady? Techničák, řidičák, doklad o pojištění.“

Zamrkala. „Je to mámino auto,“ pronesla skoro šeptem. „Nevím, kde má techničák. Ani papíry z pojišťovny.“

„Zkus se podívat do přihrádky u spolujezdce nebo do schránky pod palubní deskou.“

Dívka, pořád ještě viditelně rozhozená, se otočila a pomalu nastoupila do SUV. Tanner mezitím mobilem vyfotografoval nehodu z různých úhlů. Když se konečně znova objevila, podala mu technický průkaz a řidičák.

„Doklad o pojištění nemůžu najít, ale máma nejspíš ví, kde je.“

Tanner techničák otočil a na zadní straně uviděl název pojišťovny spolu s číslem pojistky. „Je to přímo tady.“ Než jí doklady vrátil, vyfotil je. Dívka zjevně netušila, co má v takové situaci dělat, a tak vytáhl své vlastní doklady.

„Máš telefon?“

Stála a upřeně zírala na způsobenou škodu. „Cože?“

„Vyfoť si mobilem můj řidičský průkaz, technický průkaz a doklad o pojištění.“

„Mám vybitý mobil.“

Samozřejmě, jak jinak. Vyfotil své doklady vlastním mobilem. „Říkala jsi, že je to mámino SUV, ne? Pošlu kopie svých dokladů jí.“ Zobrazil na displeji klávesnici. „Můžeš mi nadiktovat číslo?“

„A nemohl byste je radši poslat mně? Abych jí mohla vysvětlit, co se stalo, než jí začnou chodit fotky z neznámého čísla?“

Chvíli to zvažoval. „Dobře,“ souhlasil nakonec. „Pošlu ti je, ale dáš mi její číslo. Jen pro jistotu?“

Nadiktovala mu svoje telefonní číslo, pak mámino, obě si uložil a odeslal jí fotky. Když k ní znova vzhlédl, uviděl, jak se kouše do rtu.

„Nejspíš bys měla mámě zavolat, aby si pro tebe přijela,“ navrhl a podal jí svůj telefon. „Třesou se ti ruce, jsi v šoku, v tomhle stavu nemůžeš řídit.“

Zírala na telefon, ale nevzala si ho. „Tohle je naše jediné auto.“

„A co tvoje kamarádka? Je ještě tady?“

„Už odjela.“

„Tak co někdo jiný? Máš nějakou kamarádku, které bys mohla zavolat?“

„Neznám jejich čísla.“

„Jak to, že neznáš jejich čísla?“

Zírala na něj jako na blázna. „Mám je v telefonu a právě jsem vám řekla, že se mi vybila baterka.“

Tanner zavřel oči a pokusil se představit si sám sebe jako Buddhu. „Dobře. Jak daleko bydlíš? Možná bych tě mohl odvézt domů tvým autem?“

Chvíli si ho prohlížela, jako by se snažila odhadnout, zda je důvěryhodný.

„To by asi šlo,“ souhlasila nakonec. „Není to tak daleko.“

„Můžeš kousek popojet, abychom dostali auta od sebe?“

„Já?“

„Bude lepší, když to udělám já,“ připustil. „Klíče jsou uvnitř?“

Se vzlyknutím mávla rukou k autu, což si Tanner vyložil jako ano. Motor naštěstí naskočil hned, a tak opatrně popojel. Pak zkontroloval zadní nárazník suburbanu, ale až na pár škrábanců vypadal v pořádku.

„Dobrá zpráva je, že tvému autu prakticky nic není,“ řekl a ukázal na něj. „Počkej tady, ano? Zaparkuju svoje auto a hned se vrátím.“

Tanner nasedl do auta, zamířil k volnému místu ve vedlejší uličce a při odporném zvuku kovu škrábajícího o pneumatiky bolestně mrkal. Ve zpětném zrcátku mu část výhledu zakrýval otevřený kufr.

Chvíli přemítal, jestli bude muset poslat auto zpátky na Floridu, nebo jestli půjde opravit na místě, ale usoudil, že to vyřeší později. Prozatím odveze dívku domů a bude doufat, že se pak dokáže uklidnit natolik, aby usnul.

Když se vrátil k SUV, našel dívku opřenou o vůz, rozmrzelou, ale se suchýma očima. Přešla na stranu spolujezdce a nechala Tannera, aby si sedl za volant. Jakmile dosedl, zobrazil si na mobilu fotografii jejího řidičského průkazu.

„Pořád bydlíš na Dogwood Lane?“

Přikývla.

„S rodiči?“

„Jen s mámou,“ zamumlala. „Jsou rozvedení.“

Zadal do telefonu adresu a navigace ukázala, že její dům je vzdálený pouhých osm minut jízdy.

„Nezapomeň se připoutat,“ pobídl ji a zamířil k výjezdu. Jakmile najeli na silnici, podíval se na ni. Vypadala jako vězeň, kterého vedou na popravu.

„Ty jsi Casey, že? Casey Cooperová?“ zeptal se. „Máš to napsané v řidičáku.“ Když přikývla, Tanner pokračoval: „Já jsem Tanner Hughes.“

„Těší mě,“ vypravila ze sebe a krátce mu pohlédla do očí. „Moc mě mrzí, že mě musíte odvézt domů.“

„To je v pořádku.“

„A opravdu moc, moc mě mrzí, že jsem vám nabourala auto.“

Tak to jsme dva. Pokusil se říct to, co by na jeho místě řekla babička: „Nehody se stávají.“

„Proč se ke mně po tom všem chováte tak hezky?“

Chvíli o tom přemýšlel. „Nejspíš jsem prostě nezapomněl, že jsem taky byl kdysi mladý.“

Odmlčela se a pak se na něj znovu podívala. „Kamarádka říkala, že máte super oči. Myslím Kamilu. Tu holku, co byla se mnou.“

Říkávali mu, že jeho oči mají zvláštní barvu – oříškově hnědou, která podle světla hrála do zelena nebo do zlata. „Díky,“ řekl.

„A taky říkala, že máte super tetování.“

Na to se sotva pousmál.

Odmlčela se a zadívala se do noci. Pak zavrtěla hlavou a tiše pronesla: „Máma bude strašně zuřit. Příšerně.“

„Možná chvíli, ale přejde ji to,“ odpověděl Tanner. „Bude ráda, že se ti nic nestalo.“

Zdálo se, že o tom přemítá, zatímco odbočil do čtvrti plné zeleně, kde ho vedla uličkami. Většina domů byla jednopatrová, s cihlovými fasádami a vinylovým obložením a úhledně zastřiženým živým plotem na předzahrádkách.

„Tady je to,“ řekla nakonec Casey a ukázala na jeden z jasně osvětlených domů. Měl malou přední verandu doplněnou dvojicí houpacích křesel, a když vjel na příjezdovou cestu, zahlédl v kuchyňském okně nějaký pohyb.

Tanner vypnul motor, ale Casey nevypadala, že by se jí chtělo vystupovat.

„Mám tu na tebe počkat? Než řekneš mámě, co se stalo?“

„Mohl byste?“ zeptala se. „Pro případ, že by s vámi chtěla mluvit?“

„Jistě.“

Po tomto ujištění nakonec dokázala sebrat odvahu. Když Casey zmizela v domě, Tanner vystoupil z SUV a opřel se o dveře, aby počkal.

Asi o pět minut později vyšla z domu nějaká žena s Casey v patách. Caseyina máma, pomyslel si Tanner, ale když se na okamžik zastavila v kuželu světla na verandě, prohlédl si ji lépe.

Byla oblečená do vybledlých džínů a jednoduché bílé halenky, dlouhé hnědé vlasy měla stažené do rozcuchaného ohonu a na první pohled vypadala příliš mladě na to, aby mohla být Caseyina matka. Volné šaty nedokázaly zakrýt velkolepé křivky jejího těla, ale když zvedla ruku, aby zkrotila zatoulaný pramen tmavých vlasů, zdálo se mu, že v tom gestu vidí nejistotu, která naznačovala zažité zklamání nebo možná lítost. Nad čím asi? napadlo ho.

Byl to jen pocit, instinktivní záblesk, ale když ji viděl, jak se nadechuje, sestupuje z verandy a pod spodním lemem džínových nohavic jí vykukují rudé nehty na bosých nohou, pomyslel si: Tahle žena má svůj příběh a já bych ho chtěl znát.

2

I

Poté, co se Kaitlyn Cooperová opět neúspěšně pokusila dovolat své dceři, položila telefon na linku a zadívala se z okna nad kuchyňským dřezem. Mezi mraky se choulil půlměsíc zalévající trávník před domem stříbrnou září a ona mimoděk přemýšlela, jestli se už vyčasilo, nebo si bouřka jenom dává pauzu.

Ale na tom nezáleželo. Byla bez auta, takže zůstala bez ohledu na počasí uvězněná v domě. Přelétla očima po kuchyni a zachvátila ji známá úzkost, že bude muset uklidit po večeři. Místo aby se do toho pustila, sáhla po sklence. Zbylo v ní ještě trochu vína, a tak se napila.

Nejspíš by mohla požádat o pomoc Mitche – ve svých devíti letech už na to byl dost starý. Ale viděla ho v obývacím pokoji, jak skládá stíhačku Lego Star Wars X-Wing, kterou mu pořídila ve Walmartu, a rozhodla se ho nerušit. Byla to impulzivní koupě – další stavebnice byla to poslední, co potřeboval, ale protože se zdálo, že se jejímu ex kupování věcí dětem vyplácí, řekla si, že taky může získat pár kladných bodů a nebýt pořád za tu zlou. Kromě toho, Mitch si tu a tam nějaké to hezké překvapení zasloužil. Ve škole se mu dařilo a doma to byl veselý kluk, což Kaitlyn potřebovala jako sůl, ačkoliv pochybovala, že to vydrží. Jeho starší sestra Casey bývala v dětském věku taky roztomilá, i když dost tvrdohlavá. A přestože to bylo stále hodné dítě, během dospívání se Casey změnila z bystré a milé holčičky v mladou ženu, která Kaitlyn občas připadala nesnesitelná. A to navzdory tomu, že ji Kaitlyn měla upřímně ráda.

Ale ty nálady… Ten tón…

Kaitlyn věděla, že není sama, komu výchova teenagerky dává zabrat, ale život s Casey proto nebyl o nic lehčí. Poslední dva roky platilo, že čím chápavější se Kaitlyn snažila být, tím více ji Casey pokoušela. Jako například dnes večer.

Copak bylo tak těžké udělat si jednou týdně čas na společnou večeři? Škola, domácí úkoly, Caseyiny tréninky s oddílem roztleskávaček a Kaitlynina práce v ordinaci, mezi to všechno bylo prakticky nemožné vmáčknout společné jídlo během pracovního týdne. A protože Kaitlyn v neděli odpoledne chodívala za pacienty, jiný den než sobota nepřipadal v úvahu. Kaitlyn chápala, že se to někdy nehodí, ale nežádala, aby pak Casey zůstávala doma. Nežádala nic víc než hodinu času, od šesti do sedmi, nebo třeba od pěti do šesti, a pak si mohla jít po svém.

A co místo toho udělala?

Bez ptaní si vzala starý suburban a pak několik dalších hodin ignorovala matčiny telefonáty i zprávy. S největší pravděpodobností trávila čas se svou kamarádkou Kamilou, ale pořád tu byla možnost, že se vytratila za Joshem Littletonem, mladíkem, který se Kaitlyn ani trochu nelíbil. Když před několika týdny přijel Casey vyzvednout, Kaitlyn se zdál nějak divný, líp to popsat nedokázala, a tajně si oddechla, když Casey později prohlásila, že o něj nemá zájem. V posledním týdnu však zjistila, že Josh Casey dál píše, a jelikož věděla, že by Casey na její nesouhlas mohla reagovat další provokací, dávala si pozor, aby to nijak nekomentovala.

Při pohledu na Mitche, který s čočkami brýlí přitisknutými skoro až k papíru zkoumal návod na stavebnici, se jí sevřelo srdce. Věděla, že ho nepřítomnost sestry trápí. Prožil hezký den, část odpoledne strávil s Jasperem, milým starým mužem, který Mitche učil vyřezávat, a těšil se, že zítra pojedou do severokarolínské zoo. Svou starší sestru ovšem zbožňoval a několikrát matku prosil, aby s večeří počkali, dokud se Casey nevrátí. Jakmile pochopil, že už nedorazí, upadl do zamlklosti. Kaitlyn se snažila zmírnit jeho zklamání vyprávěním o tom, jak ona sama v jejím věku o večeře s mámou nestála, ale když jen pokrčil rameny, pochopila, že se cítí zrazený.

Občas přemýšlela, jak moc Caseyino chování ovlivnil rozchod s jejím otcem. Když se Kaitlyn rozvedla, Casey bylo dvanáct, a následující roky nebyly pro nikoho z nich jednoduché. Casey se po otci stýskalo a Mitch viděl George jako superhrdinu. I Kaitlyn si kdysi myslela, že si manžela nemohla vybrat lépe. George byl inteligentní a pracovitý a coby intervenční kardiolog dokázal zachovat klid i v těch nejvypjatějších situacích. Den co den zachraňoval životy a byl natolik úspěšný, že Kaitlyn mohla pracovat na částečný úvazek, když byly děti ještě malé, což Kaitlyn vždycky oceňovala.

Navíc dokonale zapadal do Kaitlynina životního plánu, který si načrtla ještě předtím, než začala chodit na střední školu, a který jí nyní připadal smutně naivní: Mít dobré známky, dostat se na medicínu. Randit, ale nebrat to vážně dřív než v nějakých pětadvaceti, potom potkat inteligentního, spolehlivého muže, zamilovat se a do třiceti se vdát. Mít dvě děti, koupit si pěkný dům, vést příjemnou soukromou ordinaci a zároveň léčit lidi bez přístupu ke zdravotní péči a žít tak šťastně až do smrti.

Tak tohle se nepovedlo, zejména ta poslední část. A ačkoliv byla vděčná, že ostré, zraňující emoce spojené s rozvodem odezněly – George už opravdu hodila za hlavu –, intimitu a klidné chvilky spojené s životem v páru občas skutečně postrádala. Její současný život se točil kolem práce a dětí, na nic jiného jí nezbýval čas, ostatně dnešní večer toho byl nejlepším příkladem. Kaitlyn znova vzala telefon, vytočila Caseyino číslo, poslechla si oznámení o tom, že je hovor přesměrován do hlasové schránky, a s pocitem frustrace zavěsila. Naposledy se napila vína, zbytek vylila do dřezu a pustila se do úklidu kuchyně. Právě skončila, když na ulici zahlédla záblesk světlometů, které vzápětí ozářily příjezdovou cestu. Uslyšela známý hukot motoru suburbanu a dlouze se nadechla. Konečně! 

Když odcházela z kuchyně, přemýšlela, jak se s tímhle Caseyiným přešlapem vypořádat. Její dcera byla královnou výmluv, ale jak Kaitlyn věděla, křik nebo zvýšený hlas obvykle vedly ke slovní výměně, kdy Casey ječela, že to tady nesnáší, načež mizela ve svém pokoji. Na druhou stranu, pravidla jsou pravidla a Kaitlyn byla přesvědčena, že jí mladá dáma má co vysvětlovat.

„Casey je doma!“ vykřikl Mitch. Stál u okna obráceného k příjezdové cestě a díval se skrz záclony. „Ale neřídí. Někdo přijel s ní.“

„Co prosím?“ Casey nesměla půjčit suburban nikomu jinému. To bylo snad jediné pravidlo, které nikdy neporušila; dívka ráda řídila a klíčky by jen tak někomu nesvěřila, ledaže…

Kaitlyn cítila, jak se v ní zvedá vlna hněvu.

Samozřejmě, ledaže by pila.

Kaitlyn rázně vykročila ke dveřím, které se náhle prudce otevřely. Pak už jí stačil jediný pohled na Caseyin flekatý obličej a vyděšené oči, aby poznala, že dcera je doopravdy rozrušená.

Než Kaitlyn stačila říct jediné slovo, Casey za sebou zavřela a hlasitě se rozbrečela. Kaitlyn ji objala a hněv z ní vyprchal, zatímco Casey vzlykala, až se přitom celá třásla. I v tom výbuchu emocí si Kaitlyn všimla, že Casey není cítit alkoholem. To je dobře, pomyslela si, ačkoliv bylo zřejmé, že se stalo něco opravdu zlého.

II

Trvalo několik minut, než Casey přestala plakat a dokázala aspoň v hrubých rysech vysvětlit, co se stalo: na parkovišti do někoho nabourala, moc ji to mrzí a vůbec netuší, jak se to mohlo stát. Kaitlyn ji posadila na pohovku a přinutila ji několikrát se zhluboka nadechnout. Se zarudlýma očima a rozmazanou řasenkou vypadala Casey jako hromádka neštěstí. Kaitlyn se ovládla a potlačila svou podrážděnost.

„Tak jestli tomu dobře rozumím,“ promluvila nakonec, „byla jsi s Kamilou u Kouče, a když jsi na parkovišti couvala, nabourala jsi do auta nějakého chlápka.“

Casey přikývla. „Neviděla jsem ho za sebou. Netuším proč.“

„Jsi zraněná? Dokážeš sklonit hlavu?“

„Tohle všechno už se mnou udělal on.“

„Co s tebou udělal?“

„Tyhle zdravotnické věci. Zkontroloval mě.“

„Jak tě zkontroloval?“

„Však víš, co tím myslím.“ Casey netrpělivě mávla rukou. „Proboha, mami. Nesahal na mě ani nic takového. Jsem v pořádku. A říkal, že suburban ani není poškozený.“

„Víš to jistě?“

„Dívala jsem se, mami. Ale můžeš se jít taky podívat, jestli nevěříš.“

„Nejde o to, že bych ti nevěřila. Jen se pořád snažím pochopit, co se stalo.“

„Už jsem ti to řekla,“ popotáhla Casey. „Copak jsi mě neposlouchala?“

Moc ti nebylo rozumět, zlatíčko, a kromě toho ještě pořád nevím všechno. Ale nahlas to nevyslovila. Místo toho se zeptala: „Kdo to s tebou přijel? Kamila?“

„Ne, to je ten druhý řidič. Chlápek, do kterého jsem nabourala. Ten potetovaný. Řekl mi, jak se jmenuje, ale já jsem to zapomněla.“

Potetovaný? Kaitlyn zamrkala. „Ty ses nechala odvézt domů potetovaným chlapem, kterého ani neznáš?“

„Nic špatného se nestalo.“ Casey si prohrábla vlasy a začala po kapsách hledat gumičku, aby si je mohla svázat.

„A proč je tady?!“

„Říkal, že bych neměla řídit, protože jsem rozrušená.“ Stáhla si vlasy do ohonu a podívala se na matku.

„Chápeš, že to byl špatný nápad, že? Nastoupit s ním do auta, myslím.“

„Proč, o co ti jde?“

Nastoupila jsi do auta s cizím chlapem. Bože, co by se asi tak mohlo stát?

„Je to nebezpečné. Vždyť ho neznáš.“

Pokrčila rameny. „Vypadal mile.“

Mile? „Nejspíš bych si s ním měla jít promluvit.“

Když Kaitlyn vstala a zamířila ke dveřím, ozval se Mitch: „Já chci jít taky.“

„Zůstaň zatím s Casey uvnitř, ano?“

„Ani náhodou,“ ohradila se Casey rozhodně. „Jdu s tebou.“

„Proč?“

„Abych měla jistotu, že nezačneš vyšilovat.“

Bože na nebi, pomyslela si Kaitlyn a měla co dělat, aby neprotočila oči.

Rozsvítila světlo na verandě a další nad garáží a teprve pak vyšla ven, následována Casey. Na okamžik zaváhala a pár vteřin se snažila uklidnit, než spatřila muže s pažemi pokrytými barevným tetováním, jak se opírá o suburban. Zřejmě je zaslechl, jelikož se k ní otočil a jejich pohledy se setkaly.

Zatímco si ji prohlížel, jako by se v ní snažil číst, měla dojem, že to trvá neskutečně dlouho. Pak se ale usmál a v ní se cosi sevřelo. Sama nevěděla, co vlastně čekala, ale vzhled toho muže ji překvapil.

Byl o něco vyšší než průměr a zjevně v dobré kondici – pod jednoduchým černým trikem se mu rýsovala široká ramena. V ostré záři garážových světel si všimla zvláštní barvy jeho očí. Vysoké lícní kosti a výrazná čelist vytvářely dramatické stíny. Husté, tmavé kadeře měl ostříhané nakrátko, téměř po vojensku, a ve vlasech u uší zahlédla jakýsi stříbrný odlesk. Vybledlé džíny a mokasíny působily draze a z jeho úsměvu vyzařovala samozřejmá sebedůvěra. Dokonce i s tím tetováním to mohl být nějaký ajťák nebo konzultant, možná i lékař jako ona sama, a vůbec by ji to nepřekvapilo. A přece…

Poznala, že není ani jedno z toho. Ve způsobu, jakým stál, byla jakási pohotovost, jako by byl připraven v okamžiku vyrazit do akce. Ne, tohle nebyl muž, který pracuje za stolem, drtí řady čísel a krmí jimi powerpointové prezentace. Jeho přítomnost, tak ryze fyzická, vypovídala o něčem jiném.

„Mami!“ pobídla ji Casey. „Proč tu jen tak stojíš?“

Dceřin hlas zrušil to kouzlo a Kaitlyn konečně sestoupila z verandy. Když se k němu blížila, nepřestával se jí dívat do očí.

„Dobrý večer,“ řekl a napřáhl k ní ruku. „Jsem Tanner Hughes.“

Chvíli si ji prohlížela, než se rozhodla, že může být klidně zdvořilá.

„Kaitlyn Cooperová,“ představila se chladným tónem. „Casey říkala, že jste měli nehodu?“

„Na parkovišti mi nacouvala do auta.“

„A vy jste si řekl, že je dobrý nápad odvézt ji domů? Samotnou? I když je nezletilá?“

„Mami!“ zasténala Casey a Kaitlyn si všimla, že se jeho pohled na okamžik stočil k dívce, aby se vzápětí vrátil k ní.

„Rozumím,“ pronesl chápavým, byť ne omluvným tónem. „Kdybych byl na vašem místě, taky bych si dělal starosti. Ale nemyslel jsem to zle. Připadalo mi, že není bezpečné, aby si znova sedla za volant, a její kamarádka už byla pryč. Jeli jsme rovnou sem.“

„Vždyť jsem ti to už všechno řekla!“ ozvala se Casey a z jejího hlasu bylo znát, jak je jí trapně.

„Nejspíš bych vám měla poděkovat,“ pronesla Kaitlyn.

„Rádo se stalo. A dobrá zpráva – tedy kromě toho, že se Casey nic nestalo – vaše auto je v pořádku. Pojďte se podívat.“

Zamířil k zadní části suburbanu, a než stihla dojít k zadním dveřím, už svítil telefonem na nárazník.

„Až na pár škrábanců mu nic není. Ani během jízdy nebyly žádné problémy.“

Musela se podívat zblízka, aby škrábance vůbec viděla, ale uvědomila si, že poškození nemusí být zjevné. V duchu si poznamenala, že kdyby se jí něco nezdálo, je třeba odvézt auto do servisu.

„Jak je na tom vaše auto?“ zeptala se.

„To už je horší,“ přiznal. Zobrazil na telefonu fotky a podal jí ho. „Udělal jsem jich víc, klidně si je projděte.“

Když si od něj Kaitlyn telefon brala, ucítila, jak se jejich prsty dotkly. Přejela prstem špatným směrem a zjistila, že zírá na fotku Tannera sedícího s dobře oblečeným párem přibližně stejného věku na jakési zadní terase s výhledem na vodu. Přistihla se, jak jí hlavou blesklo: Má sympatické přátele, co se mile usmívají, takže je nejspíš normální.

Pokárala se za zvědavost, přejela prstem opačným směrem a zděšením se jí rozšířily oči. Podle všeho řídil klasický muscle car ze šedesátých let, jehož oprava nejspíš bude stát celé jmění. Když mu telefon vracela, měla zvláštní pocit, že si ji se zájmem prohlíží.

„Dám vědět své pojišťovně, co se stalo. Máte všechny potřebné informace?“

„Ano,“ přisvědčil. „Vaše dcera byla velmi nápomocná.“

„Aha… no… dobře,“ pronesla Kaitlyn, překvapená, že Casey věděla, co má dělat. „To s vaším autem mě mrzí. A vím, že Casey taky.“

Zastrčil telefon do zadní kapsy. „Chápu, vážím si toho.“ Jejich oči se znova setkaly a dlouze se do sebe vpily, než konečně odvrátila zrak a pouto tak přetrhla. „Tak to je asi všechno,“ pokračoval. „Velice rád jsem vás poznal. I tebe, Casey.“

„Díky, že jste mě odvezl domů,“ mávla na něj Casey.

„V pohodě.“ Otočil se a vyrazil po chodníku.

„Počkejte!“ zavolala za ním Kaitlyn, zaskočená tak náhlým ukončením rozhovoru. „Kam jdete?“

Otočil se k ní čelem a pokračoval v chůzi pozadu. „Do hotelu. Zavolám si uber. Pokud žádný nebude poblíž, tak prostě dojdu pěšky.“

Casey šťouchla matku do žeber. Kaitlyn se otočila a viděla, jak se na ni Casey upřeně dívá, jako by se ptala: Vážně ho tady chceš nechat bůhví jak dlouho čekat? Nebo jít pěšky? Chvíli trvalo, než Kaitlyn pochopila, co tím myslí, ale když jí to konečně došlo, uvědomila si, že má Casey pravdu.

„Kde bydlíte?“ zavolala na něj.

„V Hampton Inn.“

„Smím vás tam odvézt?“ zavolala, aby ji určitě slyšel.

Odmlčel se, než konečně odpověděl: „Určitě to pro vás nebude problém?“

„To je to nejmenší, co můžu udělat.“ Ačkoliv svou nabídku myslela vážně, uvědomila si, že s ním bude o samotě, což ji lehce znervóznilo. „Dejte mi chvilku, jen si obuju nějaké boty a vezmu klíče.“

„Klíče jsou pořád v držáku na pití,“ řekl Tanner.

Samozřejmě, pomyslela si, to dává smysl. „Casey, zlatíčko, dones mi z předsíně sandále, ano?“ Když Casey odklusala k domu, Kaitlyn sledovala Tannera, jak se vrací k autu a míří ke dveřím spolujezdce. Když se Casey vrátila, Kaitlyn si nazula sandály a zamumlala: „Za chvíli jsem zpátky. Dohlédneš prosím na Mitche?“

„Bude v pohodě,“ odpověděla Casey. Kaitlyn odolala nutkání svou žádost zopakovat. Místo toho se přistihla, že nepřítomně přemýšlí, kdy naposledy seděla v autě s pohledným mužem, kterého sotva znala. Možná na vysoké škole? Na střední? Nebo kdy vlastně?

Vklouzla za volant a pokusila se to všechno vytěsnit z hlavy. Nastartovala motor, zařadila zpátečku a poslouchala, jestli se neozve nějaké klapání, skřípání nebo vrzání, ale nic neslyšela. Tanner se mezitím díval ven z okýnka.

„Jste ve městě služebně?“ zeptala se nakonec.

„Osobní záležitost,“ odpověděl a podíval se na ni. Když se usmál, všimla si, že má bílé, pravidelné zuby. „Neznáte náhodou někoho, kdo se jmenuje Dave Johnson? Mohlo by mu být něco přes padesát, možná k šedesátce?“

Chvíli přemýšlela. „Asi ne,“ odpověděla. „Je mi líto.“

„To je v pořádku. Ani jsem nemyslel, že bych ho našel tak snadno.“

„Nevíte, kde je?“

„Zatím ne.“

Krátce si ho přeměřila pohledem. „Má nějaké potíže? Jste lovec odměn nebo tak něco? Nebo vám dluží peníze?“

Zasmál se. „Ne, nic takového. A nejsem lovec odměn, nejsem od bezpečnostních složek a ani mi nic nedluží. Pokud se mi ho podaří najít, rád bych si s ním promluvil o něčem, co se stalo kdysi dávno a týká se to mojí rodiny. To je všechno.“

Jeho odpověď byla mučivě záhadná, ale Kaitlyn věděla, že jí do toho nic není. „Tak hodně štěstí při hledání.“

„Děkuji.“ Pootočil se na sedadle k ní. „Casey se zmínila, že jste lékařka?“

„Jsem internistka tady v Asheboro.“

„Baví vás to?“

„Co? Medicína?“ Když přikývl, naklonila hlavu na stranu, jako by se nad jeho otázkou upřímně zamýšlela. „Ano, velice,“ odpověděla nakonec. „Lékařkou jsem chtěla být už od dětství.“ Zadívala se na něj a pozvedla obočí. „A co vy? Co děláte?“

„V poslední době nic moc. Před třemi lety jsem všechno tak nějak opustil.“

„Tak jo,“ přikývla, jelikož si nebyla jistá, jak na takové prohlášení reagovat. „A co jste teda dělal předtím?“

„Čtrnáct let jsem byl v armádě, z toho posledních deset let v jednotkách Delta. Pak jsem ze služby odešel a přes šest let jsem pracoval pro USAID.“

„Aha,“ pronesla, když se jí časová osa jeho života rychle poskládala v mysli. Roky v armádě vysvětlovaly tetování a držení těla, tušila však, že ohledně vojenské služby nebude chtít zacházet do podrobností. Rozhodně ne při rozhovoru s cizí ženou, aspoň prozatím, a tak místo toho položila otázku, která se přímo nabízela: „A co je to USAID?“

„To je federální vládní agentura, která poskytuje humanitární a rozvojovou pomoc cizím zemím. Třeba podporu v oblasti zemědělství, vzdělávání, infrastruktury, veřejného zdraví a spoustě dalších.“

„Takže jste pracoval ve Washingtonu?“

„Ne, tam je ústředí, ale agentura má mise po celém světě. Pracoval jsem v zámoří pro Úřad bezpečnosti.“

Chvíli o tom přemýšlela. „Můžu se zeptat kde, nebo je to tajné?“

„Není to tajné. Oblastní kanceláře jsou ve stovkách zemí, ale pokud jde o mě, byl jsem v Kamerunu, v Pobřeží slonoviny a nakonec na Haiti.“

„Jak se člověk vůbec dostane k takové práci? Studoval jste mezinárodní vztahy nebo…“

„Ne, nic takového,“ řekl. „Po odchodu z armády jsem se svým TAP poradcem pracoval na tom, abych zjistil, co chci dělat dál. Nechtěl jsem se stát kontraktorem, tak mi navrhl, abych se vydal cestou USAID.“

„Co je to TAP poradce?“

„Promiňte. TAP znamená Transition Assistance Program. Je to pro veterány, kteří se vracejí do civilního života. Armáda má ráda zkratky.“

Přikývla, ale pořád přemýšlela o tom, co jí řekl dříve.

„Nejste trochu moc mladý na to, abyste mohl tři roky nepracovat?“

„Možná,“ připustil. „V té době mi to přišlo jako dobrý nápad.“

„A teď?“

„Nevydrželo mi to. V červnu znova odjíždím do Kamerunu.“

„S USAID?“

„Ne. Tentokrát s IRC.“ Pak, jako by předvídal další otázku, dodal: „To je Mezinárodní záchranný výbor.“

Dávalo to smysl, byl ještě poměrně mladý a pořád měl výdaje, takže volno muselo jednou zákonitě skončit.

„Smím se zeptat, jak dlouho se chcete v Asheboro zdržet?“

„Původně jsem měl v plánu zůstat, než dotyčného najdu, a nebo taky nenajdu. Ale teď, když musím řešit opravu auta, je můj program tak trochu ve hvězdách.“

Kaitlyn se zatvářila nešťastně. „To s vaším autem mě moc mrzí. Podle fotek vypadá jako veterán z muzea. Teda nebo tak aspoň vypadalo před tou nehodou.“

„Není to originál,“ ujistil ji. „Je to kopie, jen pár měsíců stará.“ A vysvětlil jí, co dělají Revology Cars.

„Sama nevím, co je horší: nabourat veterána, nebo nové auto?“

„O tom druhém něco vím a můžu vás ujistit, že to moc velká zábava není.“

Lehkost, s jakou to pronesl, ji přiměla k úsměvu a pocítila, jak se konečně začíná uvolňovat.

„Takže jste ženatý?“ pokračovala.

„Ne. Tohle mě nikdy nepotkalo.“

„Děti?“

„Žádné, o kterých bych věděl.“

Zasmála se a z nějakého důvodu měla pocit, že se jí zmocnila závrať. „A odkud teda pocházíte? Myslím původně.“

„Nejspíš bych řekl, že z Evropy.“

Zvědavě se na něj podívala.

„Vojenská rodina,“ řekl a stručně popsal své mládí.

„A kde teď máte domov?“

Pokrčil rameny, skoro jako by se omlouval. „Vlastně nevím, jak na tuhle otázku odpovědět.“

„To nemáte někde byt? Nebo dům?“

„Nikdy jsem žádný neměl,“ řekl. „V armádě jsem bydlel buď v kasárnách na základně, nebo jsem byl na misi v zahraničí, v USAID jsem dostal oficiální, i když provizorní ubytování. Moji přátelé by vám nejspíš řekli, že nejsem dělaný na to, abych se usadil.“

Usmála se a v mysli jí vytanula fotka páru, kterou viděla v jeho telefonu, což vedlo k další myšlence.

„Než vás vysadím, nemohl byste mi ukázat své auto, abych si mohla udělat další fotky? Pro případ, že by je potřebovala moje pojišťovna?“

„Jistě,“ odpověděl okamžitě. „Byli jsme u Kouče. Víte, kde to je?“

„Ano,“ přisvědčila a zamířila k baru.

O několik minut později už hledali místo na přeplněném parkovišti a Kaitlyn se v duchu divila, proč se všichni z Asheboro sjeli právě sem.

„Basketbalový turnaj,“ vysvětlil Tanner, jako by jí četl myšlenky.

Dojeli k Shelby, ale sotva stačila obhlédnout škody, došlo jí, na co zapomněla.

„Nebudete mi to věřit, ale právě jsem si uvědomila, že s sebou nemám telefon,“ přiznala Kaitlyn schlíple.

Tannerovi vesele zasvítily oči. „Ani kabelku, což nejspíš znamená, že s sebou nemáte ani řidičák.“

Pootevřená ústa se jí zformovala do malého překvapeného O, když si uvědomila, že má pravdu. „Hmmm… Normálně nejsem tak roztržitá.“

„O tom nemám nejmenší pochybnosti.“

Jistota v jeho hlase – a upřený pohled ve chvíli, kdy to říkal – jí vehnala červeň do tváří, a tak se otočila k autu a doufala, že si toho nevšiml.

„Takhle v reálu vypadá hůř než na fotkách.“

„Byla to slušná rána, to ano.“

Sledovala, jak Tanner vytahuje z kapsy telefon a pořizuje sérii záběrů z jedné strany a pak z druhé. Vzápětí uslyšela známý zvuk oznamující, že fotografie byly odeslány.

„Kam jste to poslal?“

„Jsem si docela jistý, že vám,“ odpověděl a ukázal jí displej. „Tohle je vaše číslo, ne?“ Překvapeně přikývla. „Dala mi ho Casey. Už byste je měla mít v telefonu. Ty, které jsem pořídil předtím, jsem poslal taky.“

„Díky,“ přikývla. „Ale stejně jsem překvapená, Casey obvykle jezdí opravdu bezpečně.“

„Myslím, že byla rozhozená, už když nastoupila do auta.“

„Co tím myslíte?“

„Viděl jsem, jak se hádá s nějakým klukem, který ji držel za ruku a nechtěl ji pustit. Jméno jsem nezachytil, ale měl hnědé vlasy a byl takový vyšší.“

Kaitlyn stiskla rty, jelikož jí hned došlo, že to musel být Josh.

„Díky za informaci,“ pronesla, ale pak se to rozhodla prozatím nechat být. Teď s tím stejně nemohla nic dělat, a tak se přinutila k úsměvu. „Asi bych vás měla odvézt do hotelu.“

Jeli většinou mlčky, ale když se blížili k hotelu, znova promluvil: „Mohla byste mě vyhodit někde tady?“ zeptal se a ukázal prstem z okénka spolujezdce. Kaitlyn mrkla do zpětného zrcátka, zatímco Tanner pokračoval: „Myslím, že jsem támhle zahlédl hospodu, a docela rád bych si po tom všem dal pivo.“

Přikývla a zastavila u krajnice.

Sáhl po klice, otevřel, ale pak se otočil k ní: „Vím, že to vzhledem ke způsobu, jakým jsme se seznámili, bude znít divně, ale nechtěla byste jít taky?“

Překvapeně otevřela ústa a nejdřív nevěděla, co říct. „Aha,“ vydechla nakonec. „Nejsem na to oblečená…“

„Vypadáte nádherně,“ řekl. „A proto bych si neodpustil, kdybych se nezeptal.“

Zírala na něj a ucítila přitom záchvěv údivu, že mu připadá krásná. „Děti na mě doma už nejspíš čekají,“ pronesla nakonec.

„Rozumím,“ usmál se. „Děkuji za svezení, Kaitlyn. Rád jsem vás poznal.“

Když vyskočil z auta, znova si vybavila, co jí před chvílí řekl, a další slova z ní vypadla dřív, než jí došlo, že vlastně změnila názor.

„Počkejte,“ zavolala. „Myslím, že jedno pivo neuškodí.“

Zaparkovala suburban v ulici a pak kráčela po jeho boku, zvláštně si vědoma jeho přítomnosti. V poloprázdné hospodě si na baru objednali pivo. Kaitlyn pořád nemohla uvěřit tomu, co dělá, dokonce ani potom, co našli volná místa a usadili se. Dívala se na něj přes stůl, upíjela pivo a přemýšlela o tom, co jí o sobě prozradil.

„Říkal jste, že jste před třemi lety všechno opustil, ale nevím, co jste tím vlastně myslel.“

„No,“ prohodil a opřel se. „Kvůli covidu jsem na nějakou dobu uvízl na Havaji a potom – nejspíš by se dalo říct, že jsem prostě cestoval,“ pokračoval a pustil se do vyprávění.

„A do Asheboro jste přijel někoho hledat?“ zeptala se.

„Ano.“

Protože už nic dalšího nedodal, rozhodla se potlačit svou zvědavost a zvolila snazší otázku: „A odkud jste přijel?“

„Vyjel jsem dneska ráno z Pine Knoll Shores. Strávil jsem tam pár dní u kamaráda. Předtím jsem byl několik měsíců v Pensacole.“

„A co v Pensacole?“

„Moje babička. Byla nemocná.“

„Jak se jí daří teď?“

„Před pěti týdny zemřela.“

„Bože,“ hlesla. „To je mi moc líto.“

„Mně taky,“ odpověděl. „Byla to skvělá žena. Máma zemřela, když jsem se narodil, takže mě vychovávali prarodiče.“

„A váš dědeček? Byl s vámi, když jste se staral o babičku?“

„Ten zemřel před osmi lety. Infarkt.“

Kaitlyn se snažila to všechno vstřebat, zatímco sledovala, jak skládá tácky na hromádku, aby je vzápětí rozložil do vějíře. Zvedl k ní oči a pak pokračoval: „Ale o mně už jsme toho namluvili dost, teď je řada na vás. Vyrostla jste tady, v Asheboro?“

„Ne,“ odpověděla. „Přestěhovala jsem se sem po třicítce. Narodila jsem se a vyrostla v Lexingtonu v Kentucky. Studovala jsem medicínu na Kentucké univerzitě. Divoké kočky, to je můj tým!“

Usmál se. „Co vás sem přivedlo?“

„George,“ řekla. „Můj bývalý. Je intervenční kardiolog a přestěhovali jsme se sem, když dostudoval. Pracuje v Greensboro.“

„Jak dlouho jste byli manželé?“

„Třináct let,“ odpověděla. „Jsme rozvedení už čtyři roky.“

V duchu doufala, že se nebude vyptávat dál – mluvit o Georgeovi bylo to poslední, o co by stála –, a Tanner to zřejmě pochopil.

„A vaše rodina zůstala v Lexingtonu?“

„Moji rodiče ano. Ale můj starší bratr teď žije poblíž Chicaga a mladší sestra se před šesti lety přestěhovala do Louisville. Snažíme se párkrát do roka sejít jako rodina, ale teď, když jsou děti starší, je to už složitější. Tedy pro Casey je to složité. Mitch pořád jezdí rád.“

„Mitch?“

Přikývla. „Můj syn. Je mu devět.“

„To je docela velký věkový rozdíl,“ poznamenal.

„Casey jsme neplánovali,“ přiznala. „A pokud jde o Mitche, když jsme se rozhodli mít další dítě, chvíli trvalo, než jsem otěhotněla. Možná to bylo stresem, kdo ví? Měla jsem tehdy hodně práce.“

„Řekl bych, že máte pořád hodně práce,“ poznamenal.

Ocenila, že chápe, jaké to je být svobodnou pracující matkou. „Takže žádné děti? Nelitujete toho?“

„Občas,“ připustil. „A jaké jsou vaše děti? Vyprávějte mi o nich.“

Kaitlyn jeho zájem dojal, už jen proto, že působil upřímně. „Casey už znáte, takže víte, že jí pětadvacátého bude sedmnáct. Vždycky to byla cílevědomá, chytrá holka, ale její dospívání je poněkud náročné. S Mitchem je to pořád v pohodě.“

„A dál?“

Napila se piva a pak o každém ze svých dětí přidala další podrobnosti. Casey byla výborná studentka, která se chystala podat přihlášky na Duke nebo Wake Forest, oblíbená mezi přáteli, a zbožňovala svého mladšího bratra. Zmínila, že Mitch rád hraje fotbal, i když mu to moc nejde, a že se učí vyřezávat. Vyprávěla o jeho posedlosti legem a všemožnými zvířaty, zejména těmi, která se dala potkat převážně v zoologické zahradě.

Tanner uznale pozvedl sklenici.

„Podle všeho jsou to skvělé děti,“ prohodil. „A vy jste skvělá máma.“

„Měla jsem štěstí,“ řekla. Pak si náhle vzpomněla na věc, kterou zmínil dřív. „Takže jste byl u toho, když nějaký kluk popadl Casey za ruku?“

Tanner o něco podrobněji vylíčil, co viděl.

„Není divu, že při couvání nedávala pozor,“ poznamenala Kaitlyn.

„Vy víte, kdo to byl?“

„Tuším,“ odpověděla a zamračila se. „Nejspíš to byl Josh. Nemám ho ráda.“

„To mi už došlo.“

Zasmála se a pak zavrtěla hlavou. „Někdy bych si přála, abych mohla vzít všechno, co jsem se naučila, všechen ten rozum, který přišel s léty, a prostě jí to nacpat do hlavy. Místo toho se musí učit z vlastních chyb a já přitom jako rodič trpím.“

Chápavě se usmál. „Hádám, že mezi prací a dětmi už nemíváte moc času jen tak si s někým zajít na pivo. Ale jsem opravdu moc rád, že jste se mnou šla.“

Kaitlyn cítila, jak se jí po krku znova rozlévá horko. Flirtuje se mnou, uvědomila si. A to se před odchodem z domu ani neučesala, jak jí vzápětí došlo. Přes to všechno na jeho otázky ohledně vzdělání a lékařské praxe, koníčků i zájmů odpovídá zcela nenuceně a vypráví historky, na které si nevzpomněla už léta. Cítila se přitom tak příjemně a uvolněně, jako by se slunila na verandě před domem.

O něco později si uvědomila, že je čas jít, ačkoliv měla sklenici ještě pořád zpola plnou. Casey a Mitch si už určitě dělali starosti, ale lhala by, kdyby řekla, že by se nerada zdržela ještě o chvilku déle.

Možná se jí to jen zdálo, ale měla pocit, že ani jemu se ještě nechce odcházet. Přesto se zvedli od stolu a společně mířili k suburbanu. Během krátké cesty k Hampton Inn byl podivně zamlklý, a když zastavila před hlavním vchodem, zaváhal, než vystoupil z auta.

„Moc se mi to líbilo,“ řekl a znělo to upřímně. „Děkuji, že jste mi dělala společnost.“

„Taky jsem se bavila,“ usmála se.

Zdálo se, že Tanner sám se sebou zápasí, a pak ze sebe vypravil: „Mohli bychom se ještě vidět? Stejně musím v Asheboro zůstat aspoň do té doby, než vyřeším to auto.“

Kaitlyn zaváhala. V tomto okamžiku mohla všechno – ať už to bylo cokoliv – ukončit a její racionální já vědělo, že by to bylo správné. Už tak měla rušný život a Tanner musel navíc brzy odjet, tak proč riskovat, že si k němu vytvoří pouto? Logické řešení se přímo nabízelo, přesto ho nedokázala odmítnout.

„Jistě. Proč ne?“

Pokud vycítil její váhání, nedal to najevo. „Co děláte zítra? Jestli nemáte moc práce, mohli bychom zajít na večeři.“

„No, slíbila jsem, že Mitche vezmu do zoo,“ vypravila ze sebe. „A na večer mám naplánované návštěvy u pacientů…“

Zvedl obočí. „Vy chodíte za pacienty? Nevěděl jsem, že to ještě doktoři dělají.“

„Není to běžné, ale pro mě je to důležité a pomáhá to předejít hospitalizacím. Jsou lidé, kteří k lékaři prostě nepůjdou. Někteří jsou tu nelegálně, jiní nemají možnost dopravy, jsou agorafobici nebo mají strach, že to bude drahé, důvody
jsou různé. Tak za nimi chodím.“

„Kolik jich je?“

„Tak třicet čtyřicet? Všechny je samozřejmě nenavštěvuju každou neděli. Chodím podle rozpisu, ale i tak mi to zabere dvě nebo tři hodiny.“

„To je naprosto úžasné. Jsem ohromený čím dál tím víc a to je co říct. Chápu, že zítra večer to nepůjde, ale co kdybychom šli všichni tři na oběd do zoo?“

„Chcete jít do zoo?“

„Proč ne? Bude to lepší než trčet celý den v hotelu.“

Znovu si připomněla, že existuje nespočet důvodů, proč prostě říct ne, ale když zachytila jeho hřejivý, zvědavý pohled, uvědomila si, že se v ní uvnitř, v té části osobnosti, která se zdráhala riskovat, za poslední hodinu cosi změnilo.

„Tak jo,“ řekla. „Co kdybychom si tykali? Vyzvednu tě v půl dvanácté?“

III

Cestou domů Kaitlyn o Tannerovi přemýšlela a snažila se těch posledních pár hodin nějak zpracovat. Kdyby jí ráno někdo řekl, jak stráví sobotní večer, smála by se tomu a prohlásila by, že je to naprostý nesmysl. Drink s chlápkem, kterého právě potkala? Flirtování? A ještě aby souhlasila, že se zítra znovu uvidí? V jejím životě se takové věci nestávaly, a tak se jen dlouze nadechla a pocítila, že se jí točí hlava.

Domů dojela po paměti. Když odbočila do své ulice, chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že z příjezdové cesty k jejich domu pomalu vycouvává zánovní černý pickup. Překvapeně přibrzdila a sledovala, jak se pickup otáčí, zastavuje před jejich domem a pak se rozjíždí. Asfalt v záři světel vypadal, jako by žhnul.

Nechápavě se zamračila a uvědomila si, že u nich někdo byl. Potom pickup zrychlil, projel kolem ní a ona poznala jak auto, tak řidiče.

Josh, uvědomila si, a myšlenky na Tannera byly rázem ty tam.

Kaitlyn ovládla svou podrážděnost, zaparkovala na příjezdové cestě, vešla do domu a s překvapením zjistila, že je obývací pokoj prázdný a televize vypnutá. Také kuchyň vypadala opuštěně, a tak zamířila po schodech nahoru a nahlédla do Mitchova pokoje. Syn už byl umytý, právě si oblékal horní díl pyžama a mokré vlasy mu trčely na všechny strany.

„Ahoj, mami,“ pozdravil ji a nasoukal se do rukávů.

Usmála se. „To je ale překvapení, jak to, že se už chystáš do postele?“

„Zítra jdeme do zoo a já nechci být unavený.“

„Když už o tom mluvíme,“ nadhodila, „nevadilo by ti, kdyby se k nám zítra někdo přidal?“

„Kdo?“

Na okamžik nevěděla, jak Tannera popsat. Moje nová známost? Cizí člověk? Chlap, do kterého Casey nabourala? „Kamarád,“ řekla nakonec s vědomím, že to sice není úplně pravda, ale je to lepší než všechno ostatní.

„V pohodě,“ pokrčil rameny, ale po chvíli k ní vzhlédl. „Budeš teď křičet na Casey? Za to, že tomu chlápkovi nabourala auto?“

„Nebudu na Casey křičet,“ odpověděla. „Jen si s ní potřebuju promluvit.“

„To říkáš vždycky, a pokaždé to skončí tím, že po sobě křičíte.“

Nechtěla s ním diskutovat, a tak mu místo toho vtiskla rychlý polibek do vlasů. „Uvidíme se ráno, ano? Dobrou noc, mám tě ráda.“

Zhasla, nechala dveře otevřené – Mitch to tak měl rád – a zamířila do Caseyina pokoje. Několikrát zaklepala, ale odpovědi se nedočkala. Když konečně strčila hlavu dovnitř, spatřila Casey ležet v posteli na břiše s otevřenou učebnicí před sebou. Už od dveří Kaitlyn slyšela slabé tóny hudby linoucí se z Caseyiných sluchátek, což vysvětlovalo, proč na klepání nereagovala. Casey zvedla oči, uviděla matku a hned si sluchátka sundala.

„Zdržela ses nějak dlouho,“ pronesla s ostražitým výrazem v tváři.

Kaitlyn mohla jen žasnout nad tím, jak rychle umí Casey svou matku dostat do defenzivy. „Cestou do hotelu jsme se s Tannerem stavili na pivo a zapovídali jsme se déle, než jsem myslela.“

„Vy dva jste šli na pivo?“

„Bylo jen jedno a ani jsem ho nedopila,“ odpověděla Kaitlyn a změnila téma. „Přišla jsem se tě zeptat, jestli máš chvilku, abychom si mohly promluvit.“

„Asi jo,“ odpověděla Casey a teatrálně zavřela učebnici.

Kaitlyn přešla k posteli a posadila se na ni. Usoudila, že bude nejlepší jednat na rovinu, a tak se zeptala: „Nebyl u nás před chvílí Josh? Zdálo se mi, že jsem ho viděla odjíždět od domu.“

„Přišel se omluvit,“ řekla.

„Casey…“

Casey protočila oči. „Vím, co si myslíš, mami. Ale ne, nepozvala jsem ho. Ne, nevěděla jsem, že přijde. Ne, nechtěla jsem ho tady, a ne, nepustila jsem ho do domu. Pochopila jsem, že ho nemáš ráda, jasný? A už jsem ti řekla, že se nelíbí ani mně.“

„Ale viděli jste se předtím u Kouče, ne?“

Casey se zablesklo v očích. „To nebylo v plánu! Měla jsem tam sraz s Kamilou, jasný? Chtěla si promluvit o Stevenovi, protože se zrovna strašně pohádali, a pak se najednou objevil Josh se svým bráchou a Karlem a přisedli si k nám. Co jsem měla dělat?“

Steven byl Kamilin přítel, se kterým se ustavičně rozcházela a zase udobřovala, a jejich vztah, aspoň pokud mohla Kaitlyn soudit, zahrnoval nekonečné drama a jednu krizi za druhou. To byl nejspíš i důvod, proč si Casey vzala suburban, aniž se zeptala.

„Taky jsi zmeškala večeři, a když jsem se ti snažila zavolat…“

„Za tu večeři se omlouvám, ale Kamila brečela a já jsem ti už vysvětlila, že se mi vybil telefon,“ odsekla Casey. „Hned když jsem přišla domů, pamatuješ?“

Kaitlyn si nic takového nevybavovala, ale na druhou stranu, Casey nebylo v tu chvíli moc rozumět.

„Pokud jde o tu nehodu…“

Casey znovu protočila oči. „Takže po milionté první: ta nehoda mě moc, moc, moc mrzí. Byla to hloupá chyba, neudělala jsem to schválně, přála bych si, aby se to nikdy nestalo, a už to nikdy neudělám. Můžeš mi dát domácí vězení nebo cokoliv jiného chceš.“

Kaitlyn ignorovala mučednictví v jejím tónu a snažila se zachovat klidný tón. „Jak už jsem řekla, chtěla jsem s tebou mluvit o Joshovi.“

„Už se stalo.“

„Obtěžoval tě? Myslím tam na parkovišti? A proto jsi nedávala pozor, když jsi couvala?“

Přimhouřila oči. „Ten chlap ti řekl, že mě Josh chytil za ruku, co? O tom jste mluvili? Když jste si zašli na pivo?“

Kaitlyn ignorovala dceřiny otázky i obviňující tón. „Víš, že se tě nikdo nesmí dotýkat proti tvé vůli, že ano?“

„Myslíš, že to nevím?“ odsekla Casey. „Proto jsem byla tak rozhozená! Nejsem hloupá, mami.“

„Vím, že nejsi hloupá…“

„Tak se přestaň chovat, jako bych byla!“ vykřikla Casey a ani ji nenechala domluvit. „Nechápu, co po mně vlastně chceš. Už jsem se ti za všechno omluvila, znova a znova, a mimochodem, všechny testy zvládám na jedničku, hlídám Mitche, kdykoliv to potřebuješ, a domů chodím před večerkou. Je sobota večer a já se místo pařby učím na písemku. Nepiju ani neberu drogy, ale ty se chováš, jako bych byla něco hrozného…“

„Nemyslím, že jsi hrozná,“ ohradila se Kaitlyn a nechápala, kde se to v ní bere. „Nevím, proč…“

„Pořád se mi snažíš říkat, co mám dělat, jako bych ti pořád nebyla dost dobrá! Chápu, že nikdy nebudu dokonalá jako ty, ale aspoň jsem nezapomněla, jak být šťastná.“

Kaitlyn při těch slovech jen zamrkala, natolik vyvedená z míry, že nevěděla, jak reagovat. Rychle dceři popřála dobrou noc a pak, stále nesvá, zamířila po schodech do přízemí.

Usadila se na pohovce a hlavou se jí honilo všechno, co se té noci událo, od oné nehody přes setkání s Tannerem až po okamžik, kdy si s ním dohodla plány na další den. Věděla, že za jiných okolností by myslela jen na tohle, ale teď…

Vážně si o ní Casey myslela, že zapomněla být šťastná?

A co víc: byla to pravda?