Mít svůj důvod

„Všechno si zkontrolujte a pak to podepište… ale co bych vám říkal, pane Kostečný, vždyť to znáte nazpaměť.“ Rotný posunul po stole pár krámů a vyplněný formulář.

„Ale, Josífku, najednou pane Kostečný,“ zašklebil se Kosťa.

Von si to, dědek, neodpustí, pomyslel si rotný Josef. Cítil v zádech pohled strážmistra Veleby a věděl, že ho zase čeká kázání o přístupu k vězňům. Odkašlal si a ťukl tužkou do lejstra. „Podepište to, až si spočítáte pra… peníze.“

Kosťa nahlédl do obálky a zasunul ji do náprsní kapsy. „Mám k této instituci nehynoucí důvěru,“ usmál se zeširoka, podepsal propouštěcí papír a s rukou na prsou se mírně uklonil. „Loučím se, pánové.“

„Jenže na jak dlouho, že jo,“ prohodil strážmistr Veleba a potom se s Josefem dívali, jak odřený kabát mizí za mříží, a čekali, až uslyší drnčení zvonku otevírané brány. Věděli, že loučení s Kosťou bude hlasité, a Veleba preventivně zavřel okno, aby ztlumil očekávaný kravál.

Josef se díval na Kosťu klanícího se uprostřed dvora jak klaun v šapitó a musel se usmívat, i když nechtěl. Zeptal se strážmistra:

„Myslíte, že to ví?“

„Že má raka? Určitě, není blbej a náš doktor neumí lhát, i když se snažil.“

„A neměl mu to spíš říct?“

„To je doktorova věc. A vyjde to nastejno. Kosťa je nepolepšitelnej, takže buď stihne něco vyvést a vrátí se, nebo nestihne a umře venku. Prašť jako bouchni. Proto ho pustili na půlku na podmínku, i když je recidivista,“ vrčel Veleba a díval se oknem do dvora, kde Kosťa sehrával divadlo. Stál uprostřed, hluboce se klaněl na všechny strany, mával publiku vřeštícímu nadšením a rozdával polibky jako operní diva.

Veleba se díval na vyhublou postavu ztrácející se ve starém baloňáku a pomyslel si, že tenhle Kosťův výstup je ze všech nejlepší, i proto, že je na tuty poslední. Otočil se k Josefovi.

„Ty jsi tu sotva rok, ale já sedmnáct a za tu dobu si stěží vzpomenu na dny, kdy tu nebyl.“

Josef neřekl nic, jen sledoval, jak Kosťa venku nastavuje obličej jarnímu slunci a odchází k nádraží za doprovodu plechového randálu hraného ešusy a lžícemi na mřížích vězeňských oken. Fanfáry, kterými lapák vyprovázel jen skutečné hvězdy.

O patro výše sledoval totéž doktor Forejt, a když Kosťu ukryla kaštanová alej, otevřel kartu a prohlížel si snímky plic. Včera mu Kosťa řekl:

„Pane doktore, tak mám dojem, že se už asi neuvidíme.“

„To bych vám, pane Kostečný, přál, pěkný a polepšený důchod.“

Kosťa se ale zasmál a řekl:

„Pro vás dycynky Kosťa, pane doktor. A nejste přece blbej, tak víte, že já taky nejsem. Nemusíte mi nic vysvětlovat…“

Vlak drncal po trati, kterou znal Kosťa nazpaměť. Vracíval se tudy do Prahy, vždy když ho pustili. Kolikrát to bylo, už ani neví, a k čemu to počítat. Měl rád vlaky a všechno, co k nim patřilo. Líbil se mu rytmický pohyb a povětří plné karbolky a hned po vyučení utekl od soustruhu k dráze.

Byla to dřina, bejt traťovej dělník, vzpomínal a očima hladil ubíhající trať. Ještě žes to ředil kriminálama, chlape, jinak by ses zničil.

Natáhl nohy a ruce založil na prsou. Byl to nejlepší způsob, jak ochránit náprsní kapsu, kdyby usnul. Když pracoval ve vlacích, nikdy si na člověka se založenýma rukama netroufl, i kdyby spal jako dřevo. Naštěstí ale lidi většinou rozvěšovali kabáty kolem a nechávali peněženky v kapsách. Jo, to bejvaly žně. A proto taky víme, jak ochránit svý prachy. Usneš, přijde stejnej lotr a máš po nich raz dva, meditoval Kosťa a pozoroval ubíhající krajinu.

Blížili se k Praze a Kosťovi začalo bušit srdce, jako by šel na první rande. Už jen za to kriminál stojí, za tenhle nádhernej návrat, pomyslel si. Projeli bez zastavení veleslavínské nádraží i Bubeneč a jeho město bylo najednou všude kolem. Stáhl okénko a pražský vzduch mu naplnil hlavu i chabé plíce k zalknutí. Díval se na zadní trakty domů a na kopec nad nimi a místy ho zarážely věžáky trčící nově a vysoko nad známými čtvrtěmi.

Dva roky jsi tu nebyl, Kosťo. Pane jo, aby ses tu ještě vyznal, máš co dohánět. A taky musíš něco přinést Standovi. Nebejt jeho, kroutíš to celý natvrdo.

„Kdyby se pan Rákos nezavázal, že vás vezme zase k sobě, pustit bychom vás nemohli, pane Kostečný, to vám snad nemusíme připomínat…“ přednášel mu předseda komise a měl pravdu. To mu připomínat nemusel, Standa byl charakter.

Před nádražím bylo rušno, hlava na hlavě. Lidi z metra a z vlaků utíkali všemi směry a vyhýbali se partičkám žebráků. Feťáci, bezdomovci, drnčící kolečka kufrů, hulákání průvodců nahánějících turisty do autobusů pod parkem. A v parku somráci pod spacáky a kolem smrad a bordel. Máš štěstí, že máš Standu, přemýšlel Kosťa, když se coural pěšky na Florenc. Cestou koupil rum a tlačenku a potom vlezl do tramvaje, která mířila Karlínem do Libně.

Chůze ho zmohla, v plicích jako by mu létala zrnka písku a nutila ho kašlat. Sedl si a povedlo se mu kašel zkrotit. Opřel si hlavu o okno a vzpomínal, jaký byl Karlín, než ho před pár lety vzala voda. Karlín bejval dvojče Žižkova, říkal si Kosťa. Pracovat tu nešlo, zdejší lidi bejvali švorc, a jak bys sáh po šrajtofli, moh bys dostat přes držku od hejla, co jsi s ním seděl. Kdepak, tenkrát byl Karlín rekreační zóna, sem to chodil roztáčet s holkama.

Kosťa zrovna seděl, když v televizi ukazovali povodeň, a když cikáni z Karlína viděli, jak jejich čtvrtí plují čluny, dva, možná tři normálně brečeli. Kam se asi poděli? Protože sem se na tuty vrátit nemohli. Už je to taky pěkně dlouho. Na letopočty seš, Kosťo, blbej, ale tohle si pamatuješ. Psal se rok 2002, seděl jsi za dvě prkenice ve vlaku na Benešov a letos je to přesně deset let.

Když Kosťu o rok později pustili, pádil rovnou za Standou. Karlín byl jako vybombardovaný a úplně prázdný. Dodnes si pamatuje, jaký měl strach, že Standův dům vzala voda, a jak se mu ulevilo, když našel barák sice poničený, ale pořád stojící a Standu v něm.

Teď je to tady nóbl, mrkej na to, úplně jiný to tu je, abys, Kosťo, vůbec trefil. Popadla ho úzkost, jestli se stejně nezměnila i jejich zátoka pod Rokytkou.

Tramvaj se stočila k Palmovce a Kosťa to déle nevydržel a vystoupil. Vzal to kolem divadla, a když míjel plechovou ohradu zakrývající jámu po Automatu Svět, zastesklo se mu. To byly časy. Skončit flám v bufetu, pokecat s holkama, co se vrátily z Perlovky, vypít pivo a potom si dát na břehu retko, dívat se, jak nad Vltavou svítá, a hodit do ní portmonku z poslední čórky v noční tramvaji.

Park kolem Libeňského zámečku byl upravený a rozkvetlý a zastávka tramvaje byla docela jinde. Ale jinak poznal všechno, a když sešel k loděnicím a cítil Vltavu, věděl, že je doma.

„A na kolik máš podmínku?“ zeptal se Standa a spravedlivě rozdělil poslední slzu rumu do dvou panáků.

„Na rok. Ale tak dlouho si mě ani jistit nemusej,“ zašklebil se Kosťa a ťukl svou sklenkou o Standovu.

„Co to řikáš? To je rouhání, tohleto. Tolik ti zas neni, abys musel vést takový řeči,“ zamračil se Standa.

„Máš recht, co je dneska dvaasedumdesát? Nic! To mě asi ten dnešek zmoh. Pudu si lehnout. Zejtra vyrazím do města a o víkendu ti pomůžu s loděma.“

„Ale ještě předtím pudeš za kurátorkou! Řikali, že musíš, jinak štandopéde mažeš zpátky.“

„No jo. Ale nechce se mi. Tys tam snad chodil rád?“

„Nechodil. Ale to bylo tenkrát. Od listopadu sekám latinu, jak víš.“

Kosťa přikývl. Standa nebyl kapsář jako on. Za totáče seděl hlavně za příživu nebo za nedovolené podnikání. Cha. Zavírali ho za to, co se dneska může. A tak si Standa za baráčkem, co zdědil po mámě, otevřel hned po revoluci opravnu lodí a lodiček. Standa Servis. Lidi kolem zátoky to samo sebou přejmenovali na Srandaservis, ale Standovi to bylo buřt. Bylo mu buřt i to, že je Kosťa chmaták, a nechával ho u sebe bydlet, kdykoliv byl venku.

„Víš, kdy jsi tu bydlel poprvý?“ zeptal se Standa, jako by věděl, na co Kosťa myslí.

„Nepamatuju, už to bude moře let.“

„V sedmdesátým čtvrtým.“

Kosťa hvízdl. „Ty máš paměť,“ kývl uznale a vzpomněl si. „Jednou jsem tu bydlel sám, když tě zašili, a odpojili elektřinu a vodu a já svítil půl roku petrolejkou.“

„A pak tě taky zašili,“ doplnil Standa a obrátil do sebe poslední kapku rumu. Tma nad vodou řídla bílou mlhou a v dálce nad Petřínem se objevily první pruhy ranního nebe. Když Kosťa usínal, divoký virbl ešusů o okenní mříže mu zněl v uších jako vzdálená vzpomínka. Snad proto, že ví, že se tam už nevrátí a umře tady u řeky. A že to bude brzy.

„Pan… pan Karel Kostečný, ano, ano…“ kurátorka listovala Kosťovými papíry a Kosťa si prohlížel kancelář. Nejdřív civěl na její nohy, ale to se jí zjevně nelíbilo, tak raději šmejdil očima po zdech, zíral z okna a snažil se vyhnout pohledům, kterými ho častovala při každém otočení stránky. Byla hezká, upravená, štíhlá, ale její oči řezaly jako autogen. Dolistovala složkou, řekla: „Hm“ a bylo v tom úplně všechno. Hotovej divadelní výkon, pomyslel si Kosťa.

„Vy jste tu nová, že jo?“ zeptal se.

„To vás nemusí zajímat, pane… pane Kostečný. Tady máte potvrzení pro důchodový výměr, s kterým musíte na sociální odbor, a upozorňuju vás předem, že to nebude vzhledem k vaší… ehm… malé pracovní praxi nic ohromujícího. Bydlet máte kde, ostatně to byla podmínka podmínečného propuštění, že,“ vystřelila další pohled a Kosťa kývl, aby to měl co nejdřív za sebou.

„Tady mi to podepíšete, všechno ostatní jsme si řekli. Emhádé máte při svém věku na občanku, podmínky podmínky znáte…“

„Cheche, podmínky podmínky, to se vám povedlo,“ neudržel se Kosťa.

Kurátorka se zamračila, hodila přes stůl tužku a posunula ke Kosťovi papír.

„Tady podepište a můžete jít.“

Když Kosťa odcházel a řekl maucta, bouchla místo odpovědi razítkem o jeho kartu a znělo to jako výstřel. Přímo na komoru, ušklíbl se a na ulici se mu vrátila báječná nálada.

Svezl se tramvají na Malostranské náměstí a stoupal Nerudovkou k hradu, ale z davů táhnoucích se nahoru a dolů jako karnevalový průvod mu bylo úzko. Zase se mu začala motat hlava, a to nebyl ještě ani u italské ambasády.

Nejsi zvyklej na lidi, utěšoval se. Chtěl si sednout na parapet u cukrárny, ale průvod s ním smýkl skoro na silnici. Lidi se valili kolem něho jako rozbouřená řeka a jejich mnohajazyčný křik se mísil s vůněmi, které Kosťa neznal.

Vývěsní štíty hospod a starožitnictví, dva tři stolky před mrňavými kavárnami přímo na chodníku a Kosťa je obcházel a strkal se s hladovým proudem turistů. Proud lapal po suvenýrech, z okýnek rval párky v rohlíku a horké pečené zákusky vonící po skořici. Auto delší než vagon si razilo cestu nahoru a troubilo jako na pouti. Musí dál, aspoň ke Starým zámeckým schodům, potom si vydechne.

Pořád zapomínáš, Kosťo, kolik ti je a co ti je. Proto tě pustili, abys jim tam nechcíp. Koukej, už jsi skoro nahoře. Vezmeš to přes Hradčana a odpočineš si.

Nahoře se zastavil a chvíli se díval na dům a hospodu, kterou už navždy bude mít v paměti jako dupárnu provoněnou nemytými popelníky, pelech pro studenty za školou, zastávku popelářů na pivo s utopencem. Teď je z ní turistická atrakce a pod štítem domu U Dvou slunců se strkají zástupy a snad ani vzduch tu není zadarmo.

Otočil se zády k ulici změněné k nepoznání, vyšel na Hradčanské náměstí a posadil se na lavičku proti hospodě U Labutí. Dřív to bejvala obyčejná knajpa a teď… jen se podívej. No nic, je jiná doba. Standa by ti nadával, že si stěžuješ, že jsi jako ostatní, ale plete se. Spousta věcí je dneska lepších. Jen se člověku občas zasteskne po době, kdys tenhle kopec vyběh jako nic, Nerudovka bejvala prázdná a místo turistů jen metaři a svíčkový báby, co nemohly dospat a hrabaly se ke svatýmu Benediktovi nebo do Mikuláše. Ale co je pryč, je v pytli.

Kosťa si prohlížel turisty kroužící náměstím a procházející Matyášovou branou. Dřív bys je, Kosťo, očesal jak rybíz, ale dneska je to samá karta a ani pasy už nestřelíš, doba se přehnala přes tvý řemeslo a máš po hehe. Kapsář pracující sólo je dneska ohroženej druh.

Zvedl se, přešel náměstí a opřel se o kamenný rantl nad Kajetánkou. Díval se pod sebe a poškleboval se tlupě turistů, kteří vřískali nadšením a fotili jako o život. To čumíte na drát, Japončíci. Tohle nemáte. A já jsem tu doma. Přesně pod tou věží, na kterou si ukazujete. Podle mýho je hnusná, ale už sem nějak patří. Pod ní jsem se narodil, přímo na Žižkově, a bydlel tam, dokud mě poprvý nezašili, pánové.

Kosťa se snažil spočítat, kolik je to let, co ho Jája, s kterou žil, vykopla.

„Je mi putna, že kradeš, ale jestli tě čapnou, už se sem nevracej.“

A tak se nevrátil. Co asi Jája dělá. Možná že bydlí pořád stejně. Její dům nezbořili a byt měla pěknej, dvě cimry pod Ohradou.

Kosťa najednou zatoužil po Žižkově. Když mu dali, jak říkával Standa, volno z lapáku, toulával se po celé Praze, ale Žižkovu se vyhýbal. Sám nevěděl proč. Snad nechtěl vidět prudké změny, které jeho čtvrť postihly, a možná se bál vidět i to, co zůstalo a žilo bez něho.

Teď ale, snad pro smutné oči doktora Forejta při rentgenu a únavu, kterou cítil poslední měsíce, dostal chuť podívat se na Křížek, kde si hrával jako malý kluk. Jestlipak ještě stojí vodárna a kapslovna a jak teď vypadá Prokopák? A co kluci, který znal?

Prošel Hradem na Prašný most a svezl se na Václavák. Rok tu nejsi a zase to tu vypadá jinak. Mrkej na Korunu, copak to není škoda, že zničili takovej bufáč? Od božího rána se tam scházela celá Praha. Dělníci, úředníci, šlapky, zloději, somráci. Policajti i taxikáři, veksláci i studenti. Lidi, co šli z tahu, se potkávali s lidma, co spěchali do práce. Jo, Kosťo, bufáče to odskákaly stejně jako kapsáři.

Kosťa procházel od Můstku do Jindřišské ulice, míjel taxikářské štafly, nové obchody a pasáže, v jejichž složitých labyrintech znával každou slepou odbočku nebo průchod, v kterém se dokázal ztratit lump, co měl zrovna potíže. Dnes už by si na útěk netroufl, i kdyby mu ještě sloužily nohy. Václavák si byl pořád podobný. Ale byl jako kluk, co vyrostl a žil svůj vlastní život, do kterého Kosťa už nepatřil. Už seš jen divák, Kosťo, i když je na co se dívat, to se musí nechat, usmál se a otočil se za hloučkem holek a nahlas mlaskl. Krasavice. Jedna z nich vyplázla na Kosťu jazyk. Oplatil jí stejně, zamával a přidal do kroku, aby stihl tramvaj, co ho doveze na Olšanské náměstí.

Cestou na Žižkov se v něm smutek rval s dojetím. Seš jak stará plačka, pitomče, posmíval se sám sobě, ale moc to nepomáhalo. Vystoupil pod Křížkem a připadal si jako páprdové, co se vraceli po létech z emigrace a brečeli na Ruzyňském letišti jako malé holky. Tehdy byl Kosťa ve vazbě v Ruzyni a při reportáži z letiště jeden mukl zařval: nojo, pánové, nejni Ruzyň jako Ruzyň, a dostal kázeňský trest. Zaracha na zbytek tejdne. Nesměl ani na televizi, ani na dvůr.

Vzpomínka na ruzyňský kriminál Kosťu pobavila a cítil se líp. Vyšlápl pěšinou na Křížek, ale vůbec to tam nepoznával. Vodárna zmizela a místo divokých křovin a vysokých stromů jen upravené cestičky, dětské hřiště a veliké cedule chlubící se, jak to tu dali do pucu. Jen pláň s placatými stromy nechali jako divadelní rekvizitu.

Bez ohlédnutí sešel až na Koněvku a stoupal na Ohradu. Domy stejné, jen opravené, obchody už jiné, ale dům vedle hospody, kde žil s Jájou, poznal hned. Vzal za kliku, jenže bylo zamčeno. To jsou mi móresy. A zvonky tu mají. Četl jména a jen jedno mu bylo povědomé. Janota Václav. Janota, Janota. No jasně, Kosťo, to je přece Venca, chodil jsi k němu na karty.

Chvíli stál u vchodu a nemohl se rozhodnout, jestli má zazvonit, když se dveře otevřely a ženská vycházející ven se ho zeptala:

„Hledáte někoho?“

„Jdu za Vaškem Janotou,“ odpověděl Kosťa a rychle se protáhl dovnitř, aby mu nezavřela dveře před nosem.

Na chodbě jako by se všechno vrátilo. Zábradlí bylo stejné, i schody, jen vymalováno mají a schránky natřeli, jinak je všechno při starém. Vyšlapal dvě patra a stál před dveřmi, od kterých měl kdysi klíč. Na dveřích byla ale úplně jiná jmenovka. Ing. Vyčítal Jiří.

Jájo, kam ses poděla, pomyslel si a šoural se zpátky dolů. Poprvé ho napadlo, že Jája mohla umřít, a připadal si jako ti páprdové z letiště.

O patro níž se pootevřely dveře. Jen tolik, co jim dovolil řetízek, a Kosťa viděl kus obličeje, který se ho ptal, jako by ho podezíral:

„Hledáte někoho, že tu takhle nahoru dolu?“

„Vencu Janotu hledám,“ odpověděl Kosťa. Hlavou se mu mihla kurátorka a poslední, co potřeboval, byly nepříjemnosti.

„A co mi chcete?“ zeptala se škvíra a Kosťa se rozesmál. Tak to je Vencův rypák mezi dveřma.

„Venco, pamatuješ si na mě? Kosťa, co sem bejval před lety s Jájou tady seshora.“

Dveře se zavřely. Je vymalováno, pomyslel si Kosťa a chtěl jít. Bylo mu hloupé trčet na chodbě jako žebrák, když zevnitř zachrastilo, jak Venca odhakloval řetízek a otevřel dveře.

„Tak poď dál, ne?“ hodil hlavou a zašklebil se, jako by se viděli naposledy včera.

Venca usadil Kosťu ke stolu, vařil kafe a povídal přes rameno:

„Karel Kostečný, řečený Kosťa. Nejdřív jsem si nebyl jistej, ale pak jsem tě poznal, i když je to skorem padesát let, cos tu nebyl. Zato já nikam nešel. Žijeme tu se ženou celej život. Oženil jsem se krátce nato, co tě… no, co už jsi tu nebyl. Zdena je u vnučky, aby jí pomohla s malým, takže jsem teď slaměnej vdovec… a taky už pradědek…“

Kosťa poslouchal na půl ucha vyprávění o lidech z domu a o Vencových dětech, rozhlížel se po kuchyni a zkoušel si vybavit, jak to tu kdysi vypadalo, ale nevzpomněl si. Chodíval za Vencou často, jenže je to padesát let a ty utekly jako krysy do kanálu, jak říkávala Jája. Venca mu vůbec nepřipomínal kluka, který se smál ze svatební fotografie nad kanapem. Napadlo ho, jestli by poznal Jáju, kdyby ji potkal na ulici. Ale asi ne.

„Nevíš, co je s Jájou?“ zeptal se Venci.

„Ty to nevíš? Já myslel, že jsi přišel kvůli tomu… Jája umřela, Kosťo, je to asi půl roku. Byla to mrtvice. Chvíli ještě ležela někde na Vinohradech, ale už to nemělo valnou cenu… tady, přislaď si,“ přisunul Venca po stole cukřenku.

Tak Jája umřela. Předběhla tě, Kosťo.

„Proč sis myslel, že jsem tu kvůli tomu?“ zeptal se Kosťa a Venca vypadal zaraženě.

„No, zkrátka… kvůli Jirkovi.“

„Kdo je Jirka?“ zeptal se Kosťa a Venca chvíli jezdil prstem po ubruse. Potom se podíval zpříma na Kosťu a řekl:

„Jája měla syna. Jirku. Pustili ho za ní do špitálu a pak i na pohřeb. Tam jsme se zakecali a prej mu máma říkávala, že není divu, že je furt zavřenej, že je prej celej táta. Nakonec mu údajně před smrtí řekla i tvý jméno, ale nejsem si jistej, jestli si ho pamatovala, ona byla potom už dost mimo. Podle mýho věděla, že jeho táta jsi ty, jen ty jména se jí pozdějc pletly. A já se Jirky na funusu neptal, bylo mi to blbý…“ Venca se odmlčel, jako by litoval toho, co řekl, pak ale pokračoval. „Ono je asi jedno, že ti to řikám. Aspoň to víš pro ten pád, že by za tebou někdy Jirka přišel, až ho pustěj.“

„A on tu bydlel? Myslim dřív, než…“

„No bodejť. Kde by byl. Jenže začal vyvádět, ještě mu nebylo dvacet. Samý průsery. Celej ty, to ti povidám,“ zasmál se Venca a Kosťa se taky usmál.

„Já o něm vůbec nevěděl,“ řekl Kosťa a Venca mávl rukou.

„Já nikoho nesoudim. Jája měla svý důvody a zrovna tak měla důvod mu o tobě nakonec říct. Teď si vyčítám, že jsem radši nedržel hubu. Nedošlo mi, že o něm nevíš…“

Kosťa chvíli proplétal prsty a díval se na ně, jako by ani nebyly jeho. Mlčel a Venca si odkašlal.

„Děkuju za kafe… a za všechno,“ řekl.

Venca se nadechl, jako by chtěl ještě něco říct, ale splaskl jako míč. Než Kosťa odešel, ještě se Venci zeptal:

„Venco, a víš, kde sedí?“

„Někde za Kladnem,“ odpověděl Venca a s Kosťou se zatočil svět. Jen tak tak že vyšel na chodník a před domem se musel opřít o zeď.

„Pane, je vám něco? Chcete zavolat záchranku?“ ptala se ho mladá žena a chytila ho za rukáv. „Jste úplně bílej!“

„Děkuju, jste hodná. Jen si potřebuju vzít prášek. Já ho támhle zapiju,“ ukázal rukou na hospodu vedle a ona nedala jinak a doprovodila ho až ke vchodu. Houkla dovnitř: „Pánovi je špatně. Potřeboval by zapít prášek,“ a pomohla Kosťovi dovnitř.

Servírka ho posadila k oknu, přinesla vodu a sedla si naproti němu. Čekala, až vyloupne pilulku a hodí ji do sebe. Než vstala, řekla: „Klidně tu poseďte, a kdyby něco, budu za pípou.“

Kosťa se díval oknem hospody na Koněvku, ale místo ní měl před očima kriminál za Kladnem, kam se v posledních letech pořád vracel a nevěděl, že jeden z muklů může být jeho syn. Možná vedle sebe někdy seděli v kantýně, třeba se potkali v prádelně. A třeba si nadávali, jak to je v lapáku běžný.

Byl v duchu na nástupu, snažil se rozeznat tváře a vzpomenout si na vyřvávaná jména. Marně. Pak mu došlo, že si ani nepamatuje, jaké měla Jája příjmení. Jirka nevímjakdál. Máš kluka a víš jen to, že je stejnej bandita jako ty. Kluka. Panebože. Musí mu bejt skoro padesát. Vykašlal ses na něho. Jenže jsi o něm vůbec nevěděl. Ale kdyby tě tenkrát nelízli…

Kosťu roztřásla zima. Jak asi vypadá. Snažil se vybavit si nějakého Jirku od nich z patra nebo z bloku a na jednoho si vzpomněl. To není on, Kosťo, Sivák je černej jak bota, navíc je mu sotva třicet. Ježíšmarjá, mám syna kriminálníka.

Poprvé v životě se Kosťa styděl a bylo mu smutno. Nejvíc z toho, že se stydí, že jeho syn je po něm. Kosťa nemůže říct — pánové, já mám syna učitele, mašinfíru nebo fíha!, dokonce doktora. Takovýho jednoho z těch, co teď jezdí nóbl autama a lítaj letadlama po světě a píše se o nich v novinách. Jeho syn místo toho šůruje chodbu v lapáku nebo se courá od televize na cimru a zpátky a Kosťa by ho nepoznal, i kdyby s ním byl na jedný cele.

Poprvé v životě nebylo Kosťovi jedno, že mezi ním a těmi, které viděl z okna za volanty aut, je vysoká zeď postavená ze špatných rozhodnutí. Poprvé v životě Kosťu napadlo, co by bylo, kdyby ho tenkrát nelízli. Jenže lízli a potom ještě mnohokrát.

Nikdy nepřemýšlel, co bylo, a vždy hleděl na to, co bude po dalším flastru. Za minulého režimu se potloukal po ubytovnách, makal na tratích, někdy na stavbách, dokud nepotkal Standu Rákose. A po revoluci už byla úplná pohoda. Z každýho krimu se vracel do Libně jako spousta jiných, kterým Standa pronajímal cimru, dřív samosebou načerno. Málokdo se ale vrátil vícekrát a poslední léta už Standa držel kumbál jen pro Kosťu.

„Nechci se přetahovat o pár mizernejch pětek. Nemusim už se sice klepat, že mě někdo práskne, ale chci mít svůj klid. Ty seš něco jinýho, známe se dlouho a seš slušnej,“ řekl včera Standa.

Slušnej. Ještě včera to Kosťovi připadalo samozřejmé. Myslel si, že pár posledních měsíců dožije u Vltavy. Bude žvanit se Standou, když mu dech dovolí, dá si retko, a když bude mít zvlášť dobrej den, vyrazí si na špacír po Praze. Ruce nechá jen ve svejch kapsách a bude slušnej. Nebejt vejletu na Žižkov, mohlo to klapnout. Ale teď je, Kosťo, jasný, že zbylej čas musíš věnovat tomu, abys našel Jirku nevímjakdál. Aby moh jít, až ho pustěj, za Standou. Třeba by to s ním pak nešlo tak šupem do háje.

„No, moc dlouho se venku neohřál,“ pronesl Valenta na celou služebnu, zhoupl se na patách a zachechtal se. Josef se podíval z okna, aby viděl co strážmistr. Uprostřed dvora stál Kosťa, rozhlížel se po oknech a čekal, až ho strážný odvede dovnitř. Z oken mezitím létaly na dvůr pozdravy, pískání, potlesk a smích.

„A já myslel, že ho ta nemoc přivede aspoň ke konci k rozumu,“ řekl rotný Josef zklamaně a Valenta mu poklepal po rameni.

„Až tu budeš tak dlouho jako já, taky ztratíš iluze. Nebuď idealista, tyhle grázlové jsou nenapravitelný a někdy se sem vracej schválně. Maj svý důvody. Teda hlavně na zimu, takže mě udivuje, že on je zpátky takhle zjara. Musel je ale venku hodně namíchnout, když ho takovým fofrem přivezli…“

…

Table of Contents

Mít svůj důvod