Dead Man‘s Walk

Copyright © Larry McMurtry, 1995

Translation © Jana Hlávková, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-569-0

ISBN mobi: 978-80-7689-570-6

Část I

1

MATILDA JANE ROBERTSOVÁ byla nahá, jak ji pánbů stvořil. Ta žena, po celém jižním Texasu známá jako Great Western, se nořila z bahnité vody Rio Grande a za ocas držela obrovskou kajmanku dravou. Matilda byla skoro tak velká jako vyzáblá klisna mexického mustanga, kterou se Gus McCrae a Woodrow Call snažili osedlat. Call držel klisnu za uši a čekal, až ji Gus připevní sedlo na útlý hřbet. Jenže Gusovi to hrozně trvalo. Call se ohlédl směrem k řece, a jak spatřil Great Western v celé její kypré nahotě, hned mu bylo jasné proč: mladý Gus McCrae byl od přírody roztěkaný. Pohled na nahou stokilovou kurvu, která nesla v ruce dospělou kajmanku, zaměstnal veškerou jeho pozornost. A také veškerou pozornost celého oddílu hraničářů.

„No koukej na to, Woodrowe,“ řekl Gus. „Matty nese tu starou želvu, jako kdyby nesla koš plnej broskví.“

„Těžko se můžu koukat,“ odvětil Call. „To bych povolil a dostal kopanec. A já mám už kopanců plný zuby.“ Klisna, přestože byla drobná, už jim předvedla, jak pěkně umí kopat a kousat. Call věděl, že kdyby povolil stisk jejích uší, byť jenom trochu, klisna by ho téměř jistě pokopala, pokousala, nebo oboje.

Jen pár metrů od místa, kde dva mladí hraničáři zápasili s drobným mustangem, polehával ve svém sedle Dlouhej Bill Coleman a poněkud nervózně pozoroval blížící se Matildu. Už se stihnul opít – a to bylo teprve hodinu po snídani. A v tomto podroušeném stavu se Dlouhýmu Billovi zdálo, že Great Western i se svým rozzuřeným úlovkem kráčí přímo k němu. Vypadalo to, jako by se chystala želvu použít jako nějakou zbraň. Nebo to Dlouhýmu Billovi aspoň tak přišlo. Matilda Robertsová neměla ve zvyku dávat někomu na dluh a svou nevraživost, která jí vždy vydržela dlouho, ani v nejmenším neskrývala. Bill moc dobře věděl, že je ve značném prodlení. Mohla za to jeho neodbytná touha v kombinaci se znepokojující řadou proher v kartách. Teď u sebe neměl ani floka a v dalších dnech, možná i týdnech, to nejspíš nebude o moc lepší. Jestli se nevyzpytatelná Matilda rozhodne přihlásit o peníze, které jí dluží, bude se možná muset dát na útěk. Jenže Dlouhej Bill nebyl zrovna v takové formě, aby jí dokázal utéct. A i kdyby byl, neměl kam. Nebylo tam nic, co by nabízelo aspoň malé útočiště. Hraničáři se utábořili u řeky Rio Grande, západně od zásaditých vod Pecosu. Byli téměř tři sta mil od nejbližší civilizace a krajina mezi nimi a městem nebyla vůbec přívětivá.

„Kdy bude další vejplata, majore?“ zeptal se Dlouhej Bill a pohlédl na svého šéfa, majora Randalla Chevallieho.

„Ta ženská vypadá, jako by po mně chtěla tu želvu mrsknout,“ dodal v naději, že by major Chevallie mohl zavelet nebo tak něco. Bill věděl, že někteří vojáci odmítali kurvám povolit přiblížit se na méně než třicet metrů od tábora. A to i těm, které nebyly ozbrojené kajmankami dravými.

Ve West Pointu strávil major Chevallie pouhé tři týdny. Odešel, protože ho výuka nudila a disciplína obtěžovala. Přesto si sám udělil hodnost majora. Stalo se to poté, co ho násilná roztržka v Baltimoru přesvědčila, že civilní život svazuje člověka takovou spoustou zákonů, že nestojí za to ho žít. Randall Chevallie se ukryl na lodi a nechal se odvézt do Galvestonu. Když se v tom vlhkém písčitém přístavu vylodil, prohlásil se za majora a od té doby byl majorem.

A celý jeho oddíl, až na ty dva mladé hraničáře, kteří se pokoušeli osedlat mexickou klisnu, byl teď namol. Byl to výsledek jejich neuvážlivého drancování na mexickém území předešlého dne. Z nudy překročili Rio Grande a okamžitě ukořistili oslí povoz s pár bušly tvrdé kukuřice a dvěma velkými džbány meskalu, lihoviny tak silné, že několik hraničářů okamžitě připravila o jejich mužnost. Už víc než měsíc byli bez alkoholu a meskal do sebe lili jako vodu. Ve skutečnosti chutnal mnohem lépe než jakákoli voda, které se napili od chvíle, kdy překročili Pecos.

Jenže meskal nebyl voda. Dva muži na chvíli oslepli a několik dalších trápily vidiny, v nichž je někdo mučil a čtvrtil. Jenže mít takové vidiny bylo poměrně snadné i bez meskalu, a to díky hlouposti nebohého Mexičana, jehož oslího povozu se zmocnili. Ačkoli hraničáři tomu muži nechtěli ublížit, nebo aspoň ne moc, jakmile zahlédl gringos, dal se na útěk. Ještě ani nezmizel z dohledu a doslechu a už padl do rukou Komančů nebo Apačů: z jeho řevu se nedalo poznat, který kmen ho mučí. Věděli jen to, že ho mučili pouze tři válečníci. Proslulý zvěd zvaný Bigfoot Wallace se vrátil z dlouhé obchůzky okolí a hlásil, že viděl stopy tří válečníků, nic víc. A že ty stopy směřovaly k řece.

Informace, které jim Bigfoot sdělil, považovalo mnoho z hraničářů za celkem nepodstatné, protože ten Mexičan by už nemohl řvát hlasitěji, ani kdyby ho mučilo padesát mužů. Ten křik je budil ze spaní, pokud se jim vůbec podařilo usnout. Great Western si za celou noc nevydělala ani cent. Přiblížil se k ní jenom mladý Gus McCrae, jehož chutě na smilstvo se nedaly nijak zadržet. Jenže mladý McCrae byl samozřejmě bez peněz a dávat na dluh, na to Matilda neměla náladu.

„Radši tu kobylu na chvíli pusť,“ poradil Gus Callovi. „Matty už je skoro tady, i s tou velkou želvou. Těžko říct, co s ní zamejšlí udělat.“

„Nemůžu ji pustit,“ řekl Call, ale pak klisnu přece jen pustil a uskočil do strany právě včas, aby se vyhnul předním kopytům, které kolem něj prolétly. Bylo mu jasné, že Gus nemá v úmyslu dál se pokoušet klisnu osedlat, aspoň ne v dohledné době. Jestliže je tu k vidění nahá děvka, Gus velmi pravděpodobně nechce dělat nic jiného než se na tu nahou děvku koukat.

„Majore, tak co ta vejplata?“ zeptal se znovu Dlouhej Bill.

Major Chevallie se na Dlouhýho Billa Colemana, muže proslulého svou bohapustou leností, podíval zpod zdviženého obočí.

„Ále, Bille, dyť pošta tady za Pecosem je hrozně nespolehlivá,“ odvětil major. „Od tý chvíle, co jsme odjeli ze San Antonia, jsme neviděli ani jeden poštovní vůz.“

„Jenže ta kurva s tou zatracenou želvou chce svý prachy teď,“ namítal jednooký Johnny Carthage.

„V životě jsem neviděl děvku, co by byla tak odvážná, aby vytáhla starou želvu přímo z řeky Rio Grande,“ řekl Bob Bascom. Podle jeho názoru se major vůbec nezachoval jako voják, když dovolil Matildě Robertsové, aby je na jejich výpravě doprovázela. I když mu nebylo úplně jasné, jak by jí v tom mohl zabránit, aniž by došlo na střelbu. Ve chvíli, kdy opouštěli civilizaci, se k nim Matilda prostě přidala. Jela na velkém šedém koni jménem Tom, který hned, jak se dostali za hranice úrodných údolí, začal rychle hubnout. Pokud bylo Bobovi Bascomovi známo, Matilda se nebála ani indiánů, ani ničeho jiného. Klidně si brala od hraničářů jídlo a své řemeslo provozovala na slamníku, který si rozložila v křoví, tedy pokud tam nějaké bylo. Bob musel uznat, že mít s sebou kurvu se hodí. Přesto to ale považoval za nevojenské, i když nebyl tak neopatrný, aby dal svůj názor najevo.

Major Randall Chevallie byl přinejlepším nevyzpytatelný. Proslýchalo se, že čas od času prováděl hromadné popravy, při nichž sám vykonával práci popravčí čety. Pistoli držel v ruce často, a přestože jako velitel byl mizerný, o jeho mušce to ani v nejmenším neplatilo. Dvakrát svou pistolí sejmul běžící antilopu a běžící antilopu by většina hraničářů netrefila ani puškou, ba dokonce ani Gatlingovým kulometem.

„Ta kurva nevytáhla tu želvu z řeky,“ poznamenal Dlouhej Bill. „Já tu želvu viděl spát na kameni, když jsem ze sebe šel smejt zvratky. Matilda se k ní prostě připlížila a z toho kamene ji odtáhla. Koukej, jak po ní ta bestie chňape. Je fakt naštvaná!“

Kajmanka házela krkem sem a tam a cvakala čelistmi, ale Matilda Robertsová ji držela na délku paže a želví zuby se zakusovaly jen do vzduchu.

„Co teď?“ zeptal se Gus Calla.

„Já nevím, co teď,“ řekl Call. Jeho přítel ho trochu vytáčel. Dřív nebo později budou muset zkusit klisnu znovu osedlat. Nejistý podnik.

„Možná chce to zvíře uvařit,“ dodal Call.

„Slyšel jsem, že otroci jedí želvy,“ řekl Gus. „Hádám, že je jedí v Mississippi.“

„No, já bych želvu nejedl,“ oznámil mu Call. „Pořád bych ještě dost rád tuhle klisnu osedlal, jestli teda nejseš moc zaneprázdněnej a pomůžeš mi.“

Klisna byla přivázaná k nízkému naditci a jak se vzpínala a kopala, lano se jí utahovalo čím dál víc.

„Pojď se nejdřív mrknout, co má Matilda za lubem,“ řekl Gus. „Na krocení tý kobyly máme celej den.“

„Tak fajn, ale tentokrát držíš uši ty,“ odvětil Call. „A já si beru na starosti sedlo.“

Matilda párkrát zhoupla paži s velkou kajmankou a vrhla zvířetem směrem ke skupině hraničářů. Chlapci si pucovali zbraně a přemítali, jak jim třeští hlava. Když uviděli vzduchem letící želvu, rozprchli se jako křepelky. Kajmanka se dvakrát překulila a přistála na zádech, ani ne metr od táborového ohně.

Bigfoot Wallace dřepěl u ohně. Právě dopil šálek kávy. Byla to sice jenom cikorka, ale aspoň to bylo černé. Želvě nevěnoval vůbec žádnou pozornost – Matty Robertsová byla v jeho očích odjakživa poněkud výstřední. Jestli ji baví házet si s kajmankou dravou, je to její věc. On sám měl na starosti palčivější problémy. Jedním z nich bylo určit totožnost tří válečníků, kteří umučili k smrti toho Mexičana. Několik hodin poté, co narazil na jejich stopy, usnul a zdál se mu znepokojivý sen o indiánech. V jeho snu byl Buvolí hrb, který jel na strakatém koni, zatímco Gomez kráčel vedle něj. Buvolí hrb byl nejzlejší Komanč, o jakém kdy kdo slyšel, a Gomez nejzlejší Apač. Skutečnost, že největší zabiják Komančů a největší zabiják Apačů cestují v jeho snu společně, byla velmi nepříjemná. Ještě nikdy, aspoň co si pamatoval, se mu nezdál žádný sen, v němž by se dělo něco tak málo pravděpodobného. Skoro měl pocit, že by měl svůj sen nahlásit majoru Chevalliemu, ale major byl v tu chvíli zaujatý Matildou Robertsovou a její želvou.

„Dobrý ráno, slečno Robertsová, to je váš nový mazlíček?“ zeptal se major, když Matilda přišla.

„Ani náhodou, to je snídaně. Želvám se nevyrovná ani slanina,“ řekla Matilda. „Nemá někdo na půjčení košili? Zapomněla jsem tu svoji támhle u slamníku.“

Vydala se k řece nahá, protože měla chuť se umýt ve studené vodě. Řeka sice nebyla tak hluboká, aby se v ní dalo plavat, ale mohla se aspoň pořádně pocákat. A náhodou se na kameni poblíž válela tahle stará kajmanka, tak ji Matilda popadla. Polovina hraničářů měla už stejně z Matildy strach, někteří se jí báli tak, že se na ni sotva podívali, ať byla nahá, nebo oblečená. Major se jí nebál, nebál se jí ani Bigfoot nebo Gus. A ostatní muži byli podle ní k ničemu. Takoví ti chlapi, co si udělají spoustu dluhů a nechají se zabít dřív, než je stihnou splatit. Hodila po nich kajmanku proto, aby jim dala najevo, že od nich očekává čestné chování. A to, že přitom byla nahá, ničemu nevadilo. Byla velká a měla z toho radost, většině mužů by dokázala jednu vrazit, kdyby musela. A občas musela. Jejím snem bylo dostat se do Kalifornie a řídit tam pěkný bordel, a tak se přidala k prvnímu oddílu hraničářů, který mířil na západ. Byla to malá nesourodá skupina složená převážně z opilců a tuláků bez domova, ale ona se chopila své příležitosti a snažila se z ní vytěžit co nejvíc. Další možností bylo zůstat v Texasu, čekat, stárnout a nikdy žádný bordel v Kalifornii nevlastnit.

Na její prosbu si několik hraničářů okamžitě začalo svlékat košile, ale jediný, kdo měl košili dost velkou na to, aby zakryla tělo Matty Robertsové, byl Bigfoot Wallace. Jenže ten se ani nepohnul.

„Hádám, že už se tady moc dlouho nahá promenádovat nebudeš, Matty,“ poznamenal a usrkl si cikorky.

„Proč by ne? Nejsem lakomá a ráda nabídnu svejm zákazníkům, ať se kouknou,“ řekla Matilda a odmítla několik nabízených košil.

Bigfoot pokývl směrem k severu, kde jasné sluneční světlo protínalo temný obzor.

„Co nevidět se tady rozfouká ten náš starej známej modrej severák,“ informoval ji. „Za hodinku ti budou z frndy viset rampouchy, jestli si ji neschováš.“

„Nemusela bych si ji schovávat, kdyby tu byl někdo natolik movitej, aby mi ji zahřál,“ odvětila Matilda. I ona si ale všimla, že se obzor na severu zbarvil do tmavě modré. Několik hraničářů to sledovalo také. Začali si natahovat dlouhé džíny nebo jiné oblečení, které se jim v severáku bude hodit. Bigfoot Wallace byl svým výborným čichem na počasí proslulý, což respektovala dokonce i Matilda. Došla si ke svému slamníku a natáhla si kovářský overal, který si jednou vzala místo platby za krátké obchodní styky ve Fredericksburgu. Měla ještě jeden ošuntělý dlouhý plášť, který si pořídila před několika lety v Pensylvánii, tak si ho oblékla také. Modrý severák dokázal v mžiku vysát ze vzduchu teplo i za pěkného slunečného dne.

„No, zdá se mi, že jsme pokořili želvu,“ řekl major Chevallie a vstal. „Předpokládám, že ten Mexičan umřel, protože už neslyším z druhý strany řeky žádný zvuky.“

„Jestli je mrtvej, tak má štěstí,“ podotkl Bigfoot. „Byli to jenom tři indiáni, Komančové, řek bych. Pochybuju, že by se tři Komančové zdrželi kvůli rozsekání jednoho Mexičana dýl než jednu noc.“

Zhruba tou dobou se do tábora vraceli Josh Corn a Ezekiel Moody. Přicházeli z písečného kopce, kde drželi stráž. Josh Corn byl malý muž, jeho vysoký přítel byl dvakrát tak velký. Oba byli překvapeni, když spatřili velkou kajmanku dravou. Kopala nohama ve vzduchu, ne o moc dál než na délku paže od konvice s kávou.

„Proč se tady všichni voblíkaj, bude maškarní průvod?“ zeptal se Josh, když si všiml, že si na sebe několik hraničářů právě natahuje oblečení.

„Ten Mexičan se neměl jak zabít,“ poznamenal Bob Bascom. „Neměl žádnej kvér.“

„To ne, ale měl nůž,“ připomněl mu Bigfoot. „Když víš, kam říznout, tak ti nůž stačí.“

„A to by mě zajímalo,“ zeptal se Gus a zničehonic nechal Calla rozjímat nad mexickým mustangem samotného. „Kam bys teda říznul?“ Byl teď hraničářem v divočině a potřeboval nasát co nejvíc technických informací o tom, jak může člověk spáchat sebevraždu, když mu hrozí, že padne do zajetí nepřátel libujících si v mučení.

„Žádnej Komanč není dost rychlej na to, aby ti zašil krční žílu, když si ji prořízneš na dvou nebo třech místech,“ řekl Bigfoot. Dobře věděl, že několik hraničářů nemá s těmito věcmi prachžádné zkušenosti, a tak natáhl svůj dlouhý krk a přiložil si prst na místo, kam by měl člověk říznout.

„Je to přímo tady,“ řekl. „Mohl by sis ji propíchnout i velkým trnem z naditce nebo ji prorazit rozbitou lahví, kdyby ti nenechali žádnej nůž.“

Dlouhýmu Billu Colemanovi se udělalo trochu nevolno, zčásti kvůli meskalu a zčásti z představy, jak si bude muset zapíchávat do krku trn, aby se vyhnul komančskému mučení.

„To já se spíš střelím do hlavy, jestli na to budu mít čas,“ řekl Dlouhej Bill.

„Hm, jenže to se může zvrtnout,“ informoval ho Bigfoot. Jakmile se jednou rozhodl někoho poučit, nehodlal to vzdát, dokud neudělal podrobnou přednášku. Bigfoot se považoval za do morku kostí praktického člověka, a jestli se člověk potřebuje zabít co nejrychleji, hodí se přesně vědět, jak postupovat.

„Nestrkej si do pusy žádnou zbraň, leda by to byla brokovnice,“ řekl mu a všiml si, že Dlouhej Bill poněkud zezelenal. Nejspíš mu ta zásaditá voda neudělala dobře.

„A proč ne? Když máš v hubě pistoli, je těžký se netrefit do hlavy,“ poznamenal Ezekiel Moody.

„Zas tak těžký to není,“ odpověděl Bigfoot. „Kulka se ti může odrazit od kosti a vyletět ti uchem ven. A furt bys byl dost zdravej na to, aby tě mohli tejden mučit. Leda přiložit hlaveň k oční bulvě a zmáčknout. To je jistota. Vystřelí ti to mozek zadem ven z hlavy. A když pak přijde ňáká squaw a ukousne ti koule a ptáka, už nepoznáš rozdíl.“

„No pane jo! To je ale radostný rozhovor,“ řekl major Chevallie. „Už aby zase přišla Matilda a dala tu želvu pryč.“

„Rád bych se vrátil a podíval se na ty stopy ještě jednou,“ řekl Bigfoot. „Když jsem je zkoumal, byla už tma. Neuškodilo by je ještě zkouknout.“

„To by teda uškodilo, kdyby tě chytili ty komančové, co dostali toho Mexičana,“ poznamenal Josh Corn.

„Ále, dyť ty chlapi už jsou teď na půl cesty k Brazosu,“ odpověděl Bigfoot, právě když se Matilda vrátila k ohni. Dřepla si k želvě a se šťastným výrazem na široké tváři pozorovala, jak se vrtí. V jedné ruce držela sekeru a v druhé malý lovecký nůž.

„Jak se do tebe jednou takováhle želva zakousne, nepustí tě, dokuď nezahřmí,“ řekl Ezekiel. Matilda Robertsová toto otřepané rčení ignorovala. Chytila želvu přímo za hlavu, držela jí čelisti u sebe a loveckým nožíkem jí podřízla krk. Sledovala ji přitom celá společnost, dokonce i Call. Několik z nich se po západních hranicích pohybovalo celý život. Považovali se za protřelé muže, ale ani jeden z nich ještě nikdy neviděl, že by nějaká děvka uřízla hlavu kajmance dravé.

Blackie Slidell sledoval Matildu podřezávající krk želvě skelnýma očima. Po meskalu přišel na několik hodin docela o zrak a ve skutečnosti ještě pořád neviděl úplně dobře. Blackie měl neobvyklé mateřské znaménko, podle nějž také dostal jméno: pravé ucho měl černé jako uhel. Ačkoli Blackie špatně viděl, poznámka o zálibě komančských squaw v okusování mužů, kterou Bigfoot jen tak mimochodem utrousil, ho úplně vyvedla z míry. Už dávno samozřejmě o takových věcech slyšel, ale považoval je za nepodložené fámy. Jenže pokud byla řeč o indiánských zvycích, byl Bigfoot Wallace pravý odborník. Blackie nemohl jeho poznámku jen tak ignorovat, i když všichni ostatní sledovali, jak Matilda pižlá hlavu želvě.

„Sakra, jestli potkáme indiány, tak pozabíjíme všecky squaw,“ řekl Blackie rozhořčeně. „Nemaj žádný právo se takhle chovat.“

„No, stávaj se i horší věci,“ poznamenal Bigfoot nenuceně. Všiml si, že krev želvy vypadá zeleně, jestli tedy to zvíře vůbec nějakou krev má. Z rány po ostří Matildina nože odkapávala jakási zelená tekutina. A sama Matilda se právě přesvědčila, že uříznout želvě krk není jen tak. Dvakrát nebo třikrát želví hlavou otočila v naději, že se zlomí jako u kuřete, ale želví krk se jen zamotával jako tlustý černý provaz.

„A co může bejt horšího, než když ti někdo ukousne ptáka?“ chtěl vědět Blackie.

„No, třeba když ti vytáhne konec střeva a přiváže ho k psovi,“ řekl Bigfoot a nalil si další cikorkovou kávu. „A pak toho psa chvíli honí po táboře, dokud nekoukáš na patnáct metrů svejch vytaženejch střev, který pak sežerou haranti.“

„Sežerou?“ zeptal se Dlouhej Bill.

„To si piš,“ řekl Bigfoot. „Malí komančský haranti polykaj střeva jako naši bonbony.“

„Fíha, jsem rád, že jsem toho dneska ráno moc nesnědl,“ poznamenal major Chevallie. „Takovýhle řeči dokážou zjitřit citlivý žaludek.“

„Nebo ti můžou vrazit klacek do řiti a zapálit ho. A tvý vnitřnosti už budou hotový, až ti je vytáhnou,“ vysvětlil Bigfoot.

„Co je to řiť?“ zeptal se Call. Měl za sebou jen jeden rok školní docházky a ve svém slovníčku se s tímto slovem nesetkal. Slovníček měl stále u sebe v sedlové brašně a tu a tam do něj nahlédl, když měl o nějakém slově pochybnosti.

Bob Bascom se nad mladíkovou neznalostí pobaveně ušklíbl.

„To je díra, co máš v těle. A nemyslím nos, pusu ani zatracený ucho,“ řekl Bob. „Kdybych tu kobylu sedlal já, už by byla dávno krotká.“

Call se v odpovědi na tu výtku zazubil. Věděl, že ke zvířeti přistupovali laxně. Klisna se teď úplně zamotala k malému stromku. Třásla se, ale nemohla se moc hýbat, a tak Call rychle nahodil sedlo tam, kam patřilo, a zatímco klisna párkrát vzdorovitě poskočila, držel sedlo na místě.

Matilda Robertsová se u svého úkolu zapotila, ale nevzdávala se. První poryvy severáku rozmetaly popel z ohniště. Major Chevallie si právě dřepl, aby si dolil šálek, ale záhy měl kávu plnou písku. Když hlava želvy konečně povolila, hodila ji Matilda jen tak mimochodem směrem k Dlouhýmu Billovi, který vyskočil, jako by mu přihrála živého chřestýše.

Želva na ně stále hleděla svýma rozzlobenýma očima a čelisti jí dál s ostrým cvakáním klapaly.

„Furt není mrtvá, a to už nemá hlavu,“ poznamenal Dlouhej Bill otráveně.

Shadrach, nejstarší z hraničářů, vysoký, zarostlý chlapík s nejasnou minulostí, přistoupil k želví hlavě a dřepl si, aby ji prozkoumal. Jen málokdy něco řekl, ale z pušky střílel z celého oddílu zdaleka nejpřesněji. Vlastnil pěknou dlouhou pušku s pažbou z třešňového dřeva a opovrhoval objemnými karabinami, které si oblíbila většina oddílu.

Shadrach našel malý klacek z naditce a podržel ho želvě před hlavou. Želví tlama se do klacku okamžitě zakousla, ale dřevo se nezlomilo. Shadrach malý klacík se zakousnutou želví hlavou zvedl a hodil ho do kapsy starého černého kabátu.

Josh Corn byl zaskočený.

„Proč si chceš schovávat něco takovýho?“ zeptal se Shadracha, ale starého muže jeho otázka nezajímala.

„Proč si schovává starou smradlavou želví hlavu?“ zeptal se Josh Bigfoota Wallace.

A proč Gomez podniká nájezdy s Buvolím hrbem?“ zeptal se Bigfoot. „To je zajímavější otázka.“

Matilda zatím sekerou rozsekala želví krunýř a želví maso krájela na proužky. Při pohledu na to, jak se krájí zelené maso, se Dlouhýmu Billu Colemanovi udělalo znovu nevolno. Mexická klisna sice mladého Calla svým zadním kopytem poškrábala, ale podařilo se mu jí připnout sedlo na hřbet.

Major Chevallie usrkával kávu plnou písku a vítr od severu ho začínal štípat. Poloopileckému tlachání u táborového ohně nevěnoval příliš pozornosti, ale mezi jedním a druhým douškem kávy ho z myšlenek vytrhla Bigfootova otázka.

„Co jste to říkal o Buvolím hrbu?“ zeptal se. „Nepředpokládám, že by tady někde ten bídák byl.“

„No, možná tu je,“ řekl Bigfoot.

„Ale co jste to před chvílí říkal?“ zeptal se major. „Těžko se tu soustředí, když tady Matilda porcuje tu hnusnou želvu.“

„Měl jsem takovej pitomej sen,“ přiznal se Bigfoot. „A v tom snu bojovali Gomez a Buvolí hrb společně.“

„Nesmysl, Gomez je Apač,“ řekl major.

Bigfoot neodpovídal. Věděl, že Gomez je Apač. Věděl, že Apači nejezdí s Komanči. Běžný řád věcí to nepřipouštěl. Přesto se mu ale zdálo, co se mu zdálo. Jestli to major Chevallie nechtěl poslouchat, měl si srkat kávu a mlčet.

Celý oddíl na chvíli ztichl. Stačilo, že zaslechli jména těch dvou strašlivých bojovníků, a hraničáři už uvažovali o rizicích svého povolání, která byla značná.

„Mně se nelíbí ta část s vnitřnostma,“ podotkl Dlouhej Bill. „Já si chci rozhodně nechat svý vlastní vnitřnosti uvnitř svýho těla, jestli to nikomu nevadí.“

Shadrach si sedlal koně. Měl pocit, že může oddíl kdykoli svobodně opustit, a obvykle uplynul den či dva, než se vrátil.

„Shade, ty odjíždíš?“ zeptal se Bigfoot.

„Odjíždíme všichni,“ rozhodl Shadrach. „Na severu jsou indiáni. Cejtím je.“

„Myslel jsem, že rozkazy tady pořád vydávám já,“ řekl major Chevallie. „Nevím, proč by se ti mělo něco takového zdát, Wallaci. Proč by ti dva ďáblové podnikali nájezdy společně?“

„Jednou už se mi proroctví zdálo,“ vzpomněl si Bigfoot. „Shad má s těma indiánama pravdu. Taky je cejtim.“

„Co to…? Kde jsou?“ zeptal se major Chevallie, právě když severák udeřil plnou silou. Nastal všeobecný shon, hledání zbraní a úkrytu. Dlouhej Bill Coleman zjistil, že jeho přetížený žaludek takový strach nezvládne. Popadl pušku, ale než mohl vyrazit hledat úkryt, musel se předklonit a vyzvracet se.

Studený vítr vířil táborem bílý prach. Většina hraničářů se ukryla za malými kopečky písku nebo za křovisky chaparralu. Jen s Matildou to ani nehnulo, dál pokládala na oheň proužky nazelenalého želvího masa. První kousky už praskaly a něco z nich odkapávalo.

Starý Shadrach nasedl na koně a vydal se cvalem na sever, dlouhou pušku měl přehozenou přes sedlo. Bigfoot Wallace popadl svou pušku a zmizel v šalvěji.

„Co s tou klisnou uděláme, Gusi?“ zeptal se Call. Byl hraničářem teprve šest týdnů a jedním z problémů, s nimiž se v této práci musel potýkat, bylo, že v krizových situacích prakticky nemohl dostat přesné instrukce. Mexickou klisnu už měl konečně osedlanou, ale všichni v táboře leželi za písečnými homolemi s připravenými puškami. Dokonce i Gus popadl svou starou zbraň a utekl se schovat.

Major Chevallie se pokoušel rozvázat svého koně, ale nebyl moc obratný a šlo mu to pomalu.

„Kluci, pojďte mi pomoct!“ křičel. Soudě dle chování Shadracha a Bigfoota, dvou nejzkušenějších mužů v oddíle, došel k názoru, že táboru hrozí přepadení.

Gus a Call běželi majorovi na pomoc. Vítr byl tak ledový, že Gus dokonce usoudil, že bude rozumné zapnout si horní knoflík flanelové košile.

„Zpropadenej vítr!“ zaklel major. Během snídaně si znovu četl dopis od Jane, své drahé ženy. I když ho přečetl už minimálně dvacetkrát, byl to jediný dopis, který měl u sebe, a on svou okouzlující Jane opravdu miloval. Když přišla řeč na Gomeze a Buvolí hrb, bezděky si dopis strčil do kapsy kabátu, ale nenacpal ho tam úplně celý a teď mu ho vytrhl svištící vítr. Byl to dlouhý dopis, v němž jeho drahá Jane obšírně popisovala, co se děje ve Virginii. Několik stránek z něj teď letělo směrem k Mexiku.

„Kluci, pojďte sem, přineste mi můj dopis!“ halekal major. „Nemůžu si dovolit ten dopis ztratit. Já si zatím osedlám koně.“

Call a Gus nechali majora, aby si připevnil na svého velkého ryzáka sedlo, a začali pronásledovat dopis, jehož listy pluly po větru poměrně daleko. Oba se neustále ohlíželi přes rameno v očekávání, že uvidí útočící indiány.

Call si nestačil vzít pušku, a tak neměl žádnou jinou zbraň než pistoli.

Vzhledem k tomu, že se zrovna trápil s klisnou, bylo těžké sledovat řeči o mučení a sebevraždě. Call rád dělal věci správně, ale v tomto byl na pochybách. Jak správně skoncovat s životem, když ho nečekaně obklíčí Komančové?

„Co to Bigfoot říkal o tom, že si máš vystřelit mozek okem?“ zeptal se svého vytáhlého kamaráda Guse.

Gus dohonil čtyři stránky majorova dlouhého dopisu. Call chytil tři. Gus nevypadal, že by ho představa komančského zajetí nějak zvlášť znepokojovala. Jeho nonšalantní přístup k životu dokázal být ve vypjatých chvílích vážně otravný.

„Šel bych Matty pomoct vyčistit tu želvu, kdybych věřil, že mě pak nechá si zapíchat,“ řekl Gus.

„Gusi, blížej se sem indiáni,“ odvětil Call. „Jenom mi teď řekni, co říkal Bigfoot o tom, že ti vystřelej mozek. A ta děvka nepotřebuje s tou želvou pomoct,“ dodal.

„Jo ták, no máš si prostřelit oční bulvu,“ řekl Gus. „Ale ať se propadnu, jestli bych to udělal. Chci se koukat na kurvy a na to potřebuju obě oči.“

„Měl jsem mít pušku furt po ruce,“ zabručel Call, sám na sebe naštvaný, že nedodržel správný postup. „Nevidíš už nějaký indiány?“

„Ne, ale vidím Joshe Corna, jak sere,“ řekl Gus a ukázal na jejich kamaráda Joshe. Ten dřepěl za šalvějovým keřem a s puškou v pohotovosti vykonával potřebu.

„Hádám, že si musí myslet, že je to jeho poslední šance, než ho skalpujou,“ dodal Gus.

Major Chevallie vyskočil na svého ryzáka a rozeběhl se za Shadrachem, ale sotva vyrazil z tábora, už zase zatáhl koni za otěže. Call ho ve vířícím prachu téměř neviděl a planina na sever od tábora se proměnila v písečnou stěnu.

„Zajímalo by mě, kde bysme si mohli sehnat nějaký prachy. Fakt si potřebuju šťouchnout,“ řekl Gus. Otočil se zády k větru a jakoby nic si četl z majorova dopisu, což Calla šokovalo.

„To je majorovo psaní,“ upozornil ho. „Do toho ti nic není.“

„No, stejně se tam toho moc nepíše,“ ucedil Gus a podal stránky Callovi. „Myslel jsem si, že to bude trochu pikantní. Ale není.“

„Jestli já někdy napíšu nějakej dopis, nechci tě přistihnout, jak si ho čteš,“ řekl Call. „Taky si myslím, že se Shad vrací.“ Od zírání do prachu ho pálily oči.

Zdálo se, že se od severu blíží k táboru nějaké postavy. Call je nedokázal jasně rozeznat a Gus nevypadal, že by ho to nějak zvlášť zajímalo. Jakmile začal myslet na děvky, nedařilo se mu od nich své myšlenky odtrhnout.

„Kdybysme chytili nějakýho Mexičana, mohli bysme mu ukrást peníze. Třeba by jich měl tolik, že bysme si mohli zaplatit hned několik šoustaček,“ řekl Gus, když se vraceli do tábora.

Major Chevallie čekal na svém ryzáku a sledoval dvě postavy. Zdálo se, že kráčí k nim. Pak se vedle nich objevil Bigfoot. A nakonec se vynořil i Shadrach na svém koni, několik kroků za nimi.

Hraničáři po celém táboře se začali zvedat ze země a oprašovat si písek z oblečení. Matilda, které se celá ta krize vůbec nedotkla, stále vařila želvu. U ohně se válel zakrvácený krunýř. Call ucítil vůni syčícího masa a uvědomil si, že má hlad.

„Hele, vždyť je to jenom stará ženská a kluk,“ řekl, když konečně dvě postavy prodírající se písečnou bouří rozpoznal. Z jedné strany vedle nich šel Shadrach a z druhé Bigfoot Wallace.

„Sakra, pochybuju, že má někdo z nich u sebe jedinej cent,“ řekl Gus. „Podle mýho bysme se měli proplížit přes řeku a chytit nějakýho Mexičana. Dokud není pozdě.“

„Jenom chvíli počkej,“ řekl Call. Už si přál vidět zajatce, pokud to tedy byli zajatci.

„No do háje,“ zarazil se Dlouhej Bill. „Myslím, že ta stará ženská je slepá. Ten kluk ji vede.“

Dlouhej Bill se nemýlil. K ohništi kráčel asi desetiletý chlapec, který vypadal spíš jako Mexičan než jako indián, a vedl starou bělovlasou indiánku. Call ještě nikdy v životě neviděl nikoho, kdo by vypadal tak staře jako tahle stařena.

Když přišli tak blízko k ohni, že ucítili vůni syčícího masa, začal chlapec vydávat podivné zvuky. Nebyla to žádná řeč, připomínalo to spíš sténání.

„Co chce?“ zeptala se Matilda. Ty zvuky ji vyvedly z míry.

„No přece jeden nebo dva plátky tvýho želvího masa,“ odpověděl Bigfoot. „Je víc než pravděpodobný, že má hlad.“

„Tak proč si neřekne?“ opáčila Matilda.

„Nemůže si říct, Matildo,“ řekl Bigfoot.

„A proč jako? Copak nemá jazyk?“ podivovala se Matilda.

„Ne. Žádnej jazyk nemá,“ odpověděl Bigfoot. „Někdo mu ho vyříznul.“

2.

SEVERÁK UDEŘIL silněji a hnal písek a hlínu z velké texaské nížiny směrem k Mexiku. Brzy jim zastřel výhled. Shadrach a major Chevallie neviděli ze hřbetů svých koní na zem. Muži neviděli na druhou stranu ohniště. Call našel pušku, ale když se pokusil zamířit, ukázalo se, že nevidí na konec hlavně. Písek, který přivál s ledovým větrem, je popepřil jako střelný prach. Koně nemohli dělat nic jiného než se k větru otočit zády. A muži dělali totéž. Většina z nich si přehodila přes hlavu sedla a sedlové deky. Matildin zkrvavený želví krunýř se brzy naplnil pískem. Táborový oheň už byl téměř zadušený. Muži vytvořili severně od ohniště ze svých těl hradbu, aby skomírající plamínky chránili. Bigfoot a Shadrach si uvázali kolem obličejů šátky, Dlouhej Bill měl také šátek, ale ten odletěl a už ho nikdy nikdo neviděl. Matilda vzdala snahu uvařit. Seděla zády k větru s hlavou schoulenou mezi koleny. Kluk bez jazyka se natáhl k doutnajícímu ohništi a vzal si dva plátky syčícího želvího masa. Jeden kousek podal slepé stařeně, a přestože bylo maso tuhé a vařící, svou porci zhltl na pouhá tři sousta.

Kirker a Glanton, lovci skalpů, seděli vedle sebe, zády k větru. Skrz oblaka písku si prohlíželi chlapce a stařenu. Kirker vytáhl skalpovací nůž a malý brousek. Pokusil se na brousek plivnout, ale vítr mu sliny odnesl. Začal ale nůž brousit i tak. Stařena obrátila své nevidomé oči za zvukem a promluvila na chlapce jazykem, který Call nikdy neslyšel. Ale chlapec neměl jazyk, tak nemohl odpovědět.

I přes skučení větru slyšel Call zvuk brousku, jak si Kirker brousil skalpovací nůž. Gus to slyšel také, ale jeho mysl se stále raději držela jeho oblíbeného tématu, kurev.

„V takovým větru by se blbě píchalo,“ usoudil. „Ta kurva by se celá zavála pískem a kdybys nebyl vopatrnej, dost by ses poškrábal.“

Call tuto poznámku ignoroval, přišla mu hloupá.

„Kirker a Glanton nejsou hraničáři. Nevím, proč je major nechal jet s naším oddílem,“ řekl.

„Jsme ve svobodný zemi, tak jak by jim v tom mohl zabránit?“ zeptal se Gus, i když musel uznat, že lovci skalpů jsou odporní společníci. Ti chlapi se nikdy nemyli a jejich věci páchly krví. Gus souhlasil s Matildou, že je dobré udržovat se v čistotě. Pravidelně na sebe cákal vodu, když měl zrovna nějakou k dispozici.

„Mohl by je zastřelit. Já bych je teda zastřelil, bejt velitel,“ řekl Call. „Podle mě jsou to opovrženíhodný zabijáci.“

Právě předchozího dne se málem kolem Kirkera a Glantona strhla pěkná mela. Ti dva přijeli na koni z jihu a ukořistili osm skalpů, které visely Kirkerovi ze sedla. Přestože krev na skalpech byla zaschlá, bzučel kolem nich oblak much. Většina hraničářů se od Kirkera držela dost daleko. Byl to hubený muž s pouhými třemi zuby, které dodávaly jeho úsměvu nádech krutosti. Glanton byl větší a línější. Ze všech z oddílu spal nejvíc, a dokonce někdy usnul a začal chrápat, přestože seděl na koni. Shadrach neměl strach ani z jednoho z nich a Bigfoot Wallace také ne. Když Kirker sesedl z koně, přišli Shadrach a Bigfoot k němu, aby si prohlédli jeho trofeje. Shadrach si osahal prstem jeden ze skalpů a podíval se na Bigfoota, který svižným gestem odehnal mračno much a párkrát si přičichl k vlasům.

„Komanči… někdo mi říkal, že je cejtíš.“ podotkl Kirker. Žvýkal sušené antilopí maso, které dostal od Černýho Sama, kuchaře. Pohled na to, jak starý horal a vysoký zvěd zacházejí s jeho novými trofejemi, ho rozčiloval.

„Všech vosum sme jich sebrali u napajedla,“ zaskřehotal Glanton. „Já zastřelil štyry a John taky.“

„To je ale naprostá lež,“ řekl Bigfoot. „Osum Komančů by vás s Kirkerem dokázalo natáhnout vocaď až do Santa Fe. Kdybyste měli takovou smůlu, že byste narazili na tolik Komančů naráz, nemuseli bysme teď čichat ten váš zatracenej smrad.“

Mávl na majora Chevallieho, který se procházel kolem nich a vypadal nesvůj. Vytáhl pistoli, což bylo klasické bezpečnostní opatření, k němuž se uchyloval pokaždé, když cítil nějaký problém. Vytažená pistole obvykle pomohla dospět k nějakému konečnému rozhodnutí, a to rychle.

„Tihle nízký psi zabíjej Mexičany, majore,“ řekl Bigfoot. „Nejspíš povečeřeli s nějakou rodinkou a pak je všecky postříleli a sebrali jim vlasy.“

„Jestli je to pravda, tak to považuju za dost nesousedský chování,“ řekl major Chevallie. Podíval se na skalpy, ale nedotkl se jich.

„Tohle nejsou indiánský vlasy,“ řekl Shadrach. „Indiánský vlasy jsou cejtit po indiánech, ale tyhle ne. Tohle jsou mexický vlasy.“

„Sou to komančský vlasy a vy táhněte k čertu!“ vyštěkl Kirker. „A jestli potřebujete do pekla vstupenky, milerád vám je dám.“

Kromě prořídlých zubů měl Kirker tři pistole a nůž a v ohbí paže většinu času držel pušku. Jako teď.

„Posaď se, Kirkere. S mými zvědy takhle hrubě mluvit nebudeš,“ poručil major.

„Jak hrubě? No do háje,“ ohradil se Kirker. Když se rozčílil, zrudl a vedle nosu mu naskočila modrá žíla.

„Skoncuju s nima tady a teď, jestli nenechaj moje skalpy na pokoji,“ dodal. Glanton držel oči otevřené jen napůl, ale jeho ruka spočívala na pistoli, což Bigfoot i Shadrach ignorovali.

„Není v tom žádnej tuk, majore,“ řekl Bigfoot. „Indiáni si mastěj vlasy. Když člověk drží komančskej skalp, mastnota mu vystoupá až k lokti. Kirker není ani moc důvtipnej. Mohl ty vlasy namastit, jestli nás chtěl oklamat, ale neudělal to. Asi byl moc línej.“

„Dej ty pracky pryč – ty skalpy sou teď majetek vlády,“ vystartoval Kirker. „Já je získal a já si taky hodlám dojít pro odměnu.“

Shadrach se podíval na majora. Nevěřil, že by byl major tak neochvějný, i když nebylo pochyb, že o jeho střeleckých kvalitách to platí.

„Jestli se tady objeví mexická četa, tyhle dva jim nech,“ poradil mu. „Tohle nejsou indiánský vlasy, a navíc to ani nejsou vlasy dospělejch. Tyhle dva chlapi odjeli do Mexika a zabili tam spoustu dětí.“

Kirker se jenom ušklíbl.

„Vlasy jako vlasy,“ řekl. „Teďkonc je to majetek vlády a mě by vážně moc potěšilo, kdybyste od toho dali ty svý podělaný pracky pryč.“

Call a Gus vyčkávali. Předpokládali, že major zastřelí Kirkera a dost možná i Glantona, ale major nevystřelil. Bigfoot a Shadrach znechuceně odešli. Shadrach nasedl na koně, přejel řeku a na několik hodin zmizel. Kirker dál žvýkal sušené antilopí maso a Glanton tvrdě usnul, opřený o svého koně.

Major Chevallie věnoval Kirkerovi opravdu nesmlouvavý pohled. Věděl, že by měl oba muže zastřelit a nechat je napospas hmyzu. Shadrach měl pravdu, o tom nebylo pochyb: ti muži zabíjeli mexické děti. A mexické děti se loví mnohem snáze než Komančové.

Jenže major nevystřelil. Jeho oddíl byl v dost nejisté pozici, byli zranitelní. Každou chvíli na ně mohl někdo zaútočit a Kirker s Glantonem byli další dva muži schopní boje, dva muži, kteří doplnili skromnou sílu oddílu o dvě zbraně. A kdyby došlo na nějakou vážnou potyčku, jednoho z nich by v ní mohli tak jako tak zabít. Nebo klidně oba. A jestli ne, on je vždycky může popravit později.

„Odteď se držte na týhle straně řeky,“ nakázal major. Pistoli stále držel v ruce. „Jestli ji ještě někdo z vás překročí, zastřelím vás jako psy.“

Kirker se ani nepohnul.

„Jenže my nejsme psi, my sme vlci. Nebo aspoň já. Jestli se rozhodnu odejít, tak se mě neopovaž lovit. Co se týče Glantona, toho si klidně zastřel. Už mě nebaví poslouchat to jeho příšerný chrápání.“

Gus na tu příhodu brzy zapomněl, ale Call ne. Poslouchal, jak si Kirker brousí nůž, a přál si, aby měl pravomoc toho muže zabít sám. V jeho očích byl Kirker had, byl ještě horší než had. A když objevíte ve svém ložním prádle hada, jediné rozumné řešení je ho zabít.

Major Chevallie hleděl hadovi do očí, ale nezabil ho.

Písečná bouře je bičovala ještě hodinu, až tábor a všechno, co v něm bylo, zasypal písek. Když vítr konečně utichl, muži zjistili, že nemohou najít nádobí, které před začátkem bouře tak neopatrně odložili. Nad hlavou měli chladně modré nebe, kolem sebe planinu zarovnanou pískem. Ať jste se podívali jakýmkoli směrem, písečnou plochu prorážely jen vrcholky šalvějových keřů a chaparralových křovisek. Voda v Rio Grande byla kalná a hnědá. Malá klisna, stále přivázaná ke stromu, vězela v písku až po kolena. Všichni muži se svlékali do naha, aby si co nejvíc oklepali z oblečení písek. Jenže z vlasů a límců jim naopak padal další písek dovnitř. Gus zavadil o větev naditce, z níž se na něj snesla písečná sprška.

Jen stará indiánka a chlapec bez jazyka se nijak nepokoušeli od písku očistit. Oheň už byl úplně vyhaslý, ale stará žena a chlapec u něj pořád ještě seděli. Za zády se jim nahromadila písečná hráz. Callovi připadalo, že to snad ani nejsou lidé. Zdáli se být součástí země.

Gus se v povznesené náladě rozhodl, že přece jen vyzkouší pořádné rodeo. Vzal si do hlavy, že chce na divoké mexické klisně jezdit.

„Doufám, že ji ta bouře zkroutila,“ zazubil se na Calla.

„Gusi, ale ta kobyla není vůbec vystrašená,“ varoval ho Call. Už zase držel klisnu za uši a nepřišlo mu, že by se její chování jakkoli změnilo.

A měl pravdu. Hned při druhém skoku klisna Guse shodila. Několik nahých hraničářů se zasmálo a pak si dál vyklepávali písek ze svršků.

3.

BRZY ODPOLEDNE, kdy měl stále ještě v oblečení víc písku, než by si přál, se major Chevallie pokusil vyslechnout starou ženu a chlapce. Začal tím, že jim dal kávu a kousek sucharu v naději, že je tak přiměje promluvit, ale ani taková hostina nepomohla. Především proto, že nikdo v oddílu neuměl komančsky.

Major předpokládal, že Bigfoot Wallace jazyk komančů ovládá, ale ten to bez zaváhání popřel.

„Ale kdepak, majore,“ řekl Bigfoot. „Mám ve zvyku držet se od Komančů co nejdál. A těch pár, se kterýma jsem se kdy setkal tváří v tvář, jsem zastřelil. A některý jiný zase stříleli po mně, ale nikdy jsme se spolu nezastavili na kus řeči,“ dodal Bigfoot.

Stařeně se na krku houpal jeden medvědí zub navlečený na šňůrce ze surové kůže. Ten zub byl velký asi jako malý kapesní nožík. Několik mužů si ho závistivě prohlíželo. Většina z nich by takhle velký medvědí zub vlastnila hrozně ráda.

„Musela to bejt náčelníkova žena,“ spekuloval Dlouhej Bill. „Proč by si jinak nějaká squaw nechávala takovej pěknej zub z grizzlyho?“

Matilda Robertsová znala pět nebo šest komančských slov a všechna je na stařenu vyzkoušela, ale bezvýsledně. Stařena stále seděla tam, kam si sedla, když vešla do tábora, opřená o hromadu písku. Její uslzené oči se vpíjely do ohniště, nebo do toho, co bývalo ohništěm.

Chlapec bez jazyka, který byl stále hladový, vyhrabal z popela v ohništi většinu pískem obaleného želvího masa a všechno zhltnul. Nikdo se s ním o maso nepřetahoval, jen Matilda si z jednoho nebo dvou kousků očistila písek a zakousla se do nich. Jakmile chlapec snědl větší část Matildiny kajmanky dravé, viditelně ožil. Snažil se mluvit, ale vycházelo z něj jen sténání a bručení. Několik mužů se s ním snažilo dorozumět znakovou řečí, ale k ničemu to nevedlo.

„Zpropadenej Shadrach, kam jenom zmizel?“ zeptal se major. „Máme tady komančskýho zajatce a jedinej z nás, kdo tady mluví komančsky, si klidně odejde.“

Později téhož dne se Gus a Call střídali v tom, že se nechávali shazovat z klisny. Callovi se jednou podařilo udržet se na ní na pět skoků, což bylo nejlepší skóre, jakého oba dva dohromady dosáhli. Sledovat, jak kluci padají z koně, ostatní hraničáře brzy přestalo bavit. Pár z nich se pustilo do partičky karet, několik dalších začalo trénovat střelbu na terč, přičemž jako terče si zvolili plody kaktusů. Bigfoot Wallace si okrajoval nehty na nohou. Několik z nich mu zčernalo na uhel, protože chodil v moc malých botách. Neměl jinou možnost než chodit v malých botách nebo naboso a v krajině plné trnů, kde se nacházeli, nebyla chůze naboso dvakrát slast.

Když se slunce klonilo k obzoru, Call s Gusem dostali na starosti první hlídku. Vybrali si místo za pořádně hustým křoviskem chaparralu, asi čtvrt míle severně od tábora. Když odcházeli z tábora, major Chevallie se opět pokusil navázat rozhovor s komančskou stařenou. Snažil se i použít znakový jazyk, ale stařena na něj jen nepřítomně hleděla, úplně lhostejná.

„Shadrach si prostě jen tak odjel a ještě pořád se nevrátil,“ řekl Call. „Cejtím se líp, když je Shadrach tady.“

„Já bych se cejtil líp, kdyby tady bylo víc kurev,“ poznamenal Gus. Odpoledne se znovu pokusil přiblížit k Matildě Robertsové, ale ta ho odmítla.

„Měl jsem zůstat na říčních lodích,“ dodal. „Na říčních parníkách nikdy nebyla o kurvy nouze.“

Call upíral zrak na sever. Přemýšlel, jestli Shadrach a Bigfoot skutečně dokáží cítit indiány. Samozřejmě že když se člověk přiblížil k indiánovi nebo i ke komukoli jinému, mohl ho cítit. Například ve dnech, kdy byli všichni zpocení, nebyl problém tu a tam cítit Guse nebo kteréhokoli jiného hraničáře, který byl náhodou poblíž. Černej Sam, kuchař, zapáchal poměrně silně, stejně jako Ezekiel. Ten se za celou dobu, co ho Call znal, neobtěžoval umýt.

Ale když Bigfoot a Shadrach říkali, že cítí indiány, neměli na mysli jejich špínu a pot. Ta stará žena a kluk bez jazyka byli skoro míli od nich a chlapi tvrdili, že je cítí. Ani ten nejlepší zvěd by nemohl dokázat ucítit člověka na takovou dálku.

„Třeba tam bylo víc indiánů, když Shad říkal, že je cejtí,“ přemýšlel Call. „Mohla tam bejt klidně celá smečka. Mohli tam bejt a vyčkávat.“

Gus McCrae nebral strážní hlídku zdaleka tak vážně jako jeho společník Woodrow Call. Čas strávený na stráži vnímal jako vítaný únik od povinností, které měl v táboře, jako například shánění a štípání dříví na oheň nebo otírání majorova sedla mýdlem. Vzhledem k tomu, že on a Woodrow byli nejmladšími hraničáři v oddíle, přirozeně se od nich očekávalo, že budou dělat většinu prací. Několikrát dostali dokonce za úkol okovat koně, ačkoli kuchař Černej Sam byl více než schopný kovář.

Guse takové úkoly obtěžovaly, věřil, že se narodil proto, aby si užíval života, a na okovávání koní rozhodně nic zábavného neshledával. Koně byla těžká zvířata a většina z těch, které dostal za úkol okovat, se o něj chtěla opřít, jakmile zvedla nohu.

Mnohem víc se mu zamlouvalo pití meskalu. Ve skutečnosti mu v malém džbánku, který si zvládl přivlastnit, zbylo ještě několik doušků. Džbánek si celý den schovával zahrabaný v písku, aby ho neobjevil nějaký jiný žíznivý hraničář a meskal mu nevypil. Gus také vlastnil velký vlněný šál, který koupil v jednom krámě v San Antoniu, a právě pod tím šálem se mu podařilo propašovat džbán s meskalem z tábora.

Když ho vytáhl a přihnul si, Call se zatvářil pohoršeně.

„Kdyby tě načapal major, jak piješ na stráži, normálně by tě zastřelil,“ podotkl Call. A byla to pravda. Major toleroval ve svém oddíle mnoho různých nepřístojností, ale od mužů, kteří měli držet stráž, vyžadoval střízlivost. Utábořili se nedaleko velké komančské válečné stezky a nemilosrdní nájezdníci ze severu se mohli objevit každou chvíli. I krátká nepozornost strážných mohla ohrozit celý oddíl.

„No jo, ale jak by mě asi tak načapal?“ zeptal se Gus. „Snaží se rozmluvit tu starou ženskou. Kdyby mě chtěl načapat, musel by se sem připlížit, a kdyby se sem plížil tlustej chlap, musel bych bejt o dost víc opilej, abych si ho nevšim.“

Major Chevallie byl tlustý, o tom nebylo pochyb. Vyhrál by nad Matildou o dobrých dvaadvacet kilo, a Matilda nebyla zrovna drobná. Major byl navíc i malý, takže působil ještě širší. Ale pořád to byl major. To, že nezastřelil lovce skalpů, rozhodně neznamenalo, že by nezastřelil Guse.

„Nevěřím, žes někdy byl na říčním parníku. Proč by si tě tam najímali?“ pochyboval Call. Když byl podrážděný, vybavovaly se mu všechny ty lži, které mu Gus napovídal. A Gus McCrae se nenechal trápit pravdou o nic víc než hraničářskými pravidly.

„Cože? Samozřejmě že jsem tam byl,“ odsekl Gus. „Celej zatracenej rok jsem byl hlavní kormidelník. Jsem kluk z Tennessee. Řídit říční parník umím stejně dobře jako kdokoli jinej. Za celou tu dobu, co jsem tam dělal, jsem najel na mělčinu jenom jednou.“

Ve skutečnosti se jednou vplížil na palubu říční lodi a strávil tam dva dny. Když ho odhalili, vysadili ho na bahnitém břehu nedaleko Dubuque. Celé ty dva dny ho na lodi schovávala mladá děvka, a když Guse vyhmátli, kapitán ji tvrdě potrestal. Krátce poté, co Guse vysadili, najela loď na mělčinu. A to byla jediná pravdivá informace z celého příběhu. V očích jeho přítele zelenáče to byl ale příběh velkolepý. Woodrow Call neviděl ze světa víc než strýčkovu zanedbanou farmu poblíž Navasoty. Woodrowovi rodiče zemřeli na neštovice, a tak ho vychovával strýc. Byl to tyran, který ho tak hrozně dusil, že od něj Woodrow utekl hned, jak byl dost starý na to, aby se mohl vydat po cestě do San Antonia. A právě v San Antoniu se Call s Gusem potkali. Lépe řečeno, Call našel Guse spícího u zdi saloonu vedle řeky. Call v té době pracoval u mexického kováře, rozdmýchával oheň a starému kováři pomáhal kovat koně, což dělal od svítání do soumraku. Ten Mexičan, Jesus, laskavý stařík, který si celé dny při práci pobrukoval smutné melodie, dovolil Callovi spát v malé kůlně za kovárnou na slamníku z pytlíků od hřebíků. Kovařina byla špinavá práce. Call byl zrovna na cestě k řece, aby ze sebe po práci aspoň trochu smyl černé šmouhy, když vtom si všiml vytáhlého mladíka, který tvrdě spal opřený o vepřovicovou zeď malého saloonu. Nejdřív si myslel, že je ten cizinec možná mrtvý. Spal opravdu tvrdě a v ulicích San Antonia nebyly vraždy ničím neobvyklým. Call si řekl, že by se měl zastavit a zkontrolovat ho, protože jestli je ten kluk vážně mrtvý, je třeba to oznámit.

Ukázalo se však, že Gus je jen tak unavený, že je mu úplně jedno, jestli ho počítají mezi živé nebo mrtvé. Měl za sebou deset dní a devět nocí jízdy v těsném dostavníku. Do San Antonia přijel z Baton Rouge přes borovicové háje východního Texasu. Když dorazili až sem, Gusovi spolucestující se rozhodli, že už s nimi byl dost dlouho, a vyvlekli ho z dostavníku ven. Byl tak otupělý únavou, že nekladl sebemenší odpor. Nedokázal si vybavit, jak dlouho už tam spí, opřený o saloon. Měl dojem, že spal asi týden. Té noci Call Gusovi nabídl, aby s ním sdílel slamník z pytlů na hřebíky, a od té chvíle byli kamarádi. A právě Gus rozhodl, že by se měli přihlásit k texaským hraničářům. Calla by ani ve snu nenapadlo, že by byl takového místa hoden. A právě Gus také nebojácně oslovil majora, když se rozkřiklo, že se shání dohromady oddíl, jehož cílem je – kromě pověšení všemožných zlodějů koní a vrahů – prozkoumat trasu pro dostavníky do El Pasa. Přesvědčit majora Chevallieho naštěstí nebylo těžké. Stačil mu jediný pohled na dva zdravě vypadající chlapce a hned je najal za slušnou sumu tří dolarů měsíčně. Měli dostat k dispozici koně, deky a pušku pro každého. Vyrazili okamžitě. Hlavním problémem se ukázala být sedla. Gus ani Call neměli ani sedlo, ani pistoli. Major nakonec zasáhl v jejich prospěch a oslovil starého Němce, který vlastnil železářství a obchod se sedly, v jehož zadní části se vršily hromady vadných sedel a zbraní všeho druhu, z nichž většina nefungovala. Nakonec se jim podařilo najít dvě pistole, které vypadaly, že když se trochu poladí, mohly by i střílet. Našla se také dvě sedla s rozporkami s potrhanou kůží a Němec souhlasil, že je prodá jedno za dolar. A pistole navrch.

Major Chevallie ty dva dolary rychle zaplatil a druhý den ráno za svítání vyklusali ze San Antonia. Major, Call, Gus, Shadrach, Bob Bascom, Dlouhej Bill Coleman, Ezekiel Moody, Josh Corn, jednooký Johnny Carthage, Blackie Slidell, Rip Green a Černej Sam, který vedl svého kuchyňského mezka. Call nebyl ještě nikdy v životě tak šťastný. Přes noc se stal texaským hraničářem, což je to nejlepší, čím se kdo může stát.

Guse ale podráždilo, že jejich odjezd nedoprovázela žádná slavnost. Párkrát zaštěkal nějaký prašivý pes, ale ulice nelemovaly žádné davy lidí, kteří by je povzbuzovali. Gus si pomyslel, že tam mohli poslat alespoň trubače.

„Mít tady nějakou trubku, zatroubím si sám,“ řekl.

Callovi přišla ta poznámka úplně hloupá. I kdyby nějakou trubku měli, i kdyby na ni Gus uměl troubit, kdo by to poslouchal? Leda tak několik Mexičanů a jeden nebo dva osli? Stačilo, že se stali hraničáři. Ještě přede dvěma dny byli prostě kluci bez domova.

Zvěd Bigfoot Wallace je dohnal teprve druhý den, protože když odjížděli, byl ve vězení. Zřejmě vyhodil zástupce šerifa z okna z druhého patra nejvelkolepějšího bordelu v městečku. Zástupce utrpěl zlomeninu klíční kosti, což byla dost velká nepříjemnost na to, aby šerif zavřel Bigfoota na týden do vězení.

Gus McCrae, který byl v Texasu nový, nikdy předtím o Bigfootu Wallaceovi neslyšel a neviděl důvod, proč by ho to mělo překvapit. Prohodit zástupce šerifa oknem mu nepřipadalo jako dvakrát impozantní počin.

„Jó, to kdyby vyhodil guvernéra, to by bylo teprve něco,“ uchechtl se Gus.

Callovi připadala poznámka jeho kamaráda absurdní. Proč by měl být guvernér vůbec v bordelu? Bigfoot Wallace byl nejuznávanějším zvědem v pohraničí Texasu. Jeho jméno bylo známé dokonce i daleko na východě a o jeho činech se mluvilo i v Navasotě.

„Proslýchá se, že byl až v Číně,“ vysvětloval mu Call. „Zná každej potok v Texasu a ví, jestli je tam bažina, nebo ne. A kromě toho je to prvotřídní zabiják indiánů.“

„Tak já osobně bych radši znal každou děvku,“ poznamenal Gus. „S děvkama se dá užít mnohem víc legrace než s guvernérama.“

Na ulicích už Call viděl několik děvek, ale nikdy žádnou nenavštívil. Chuť by na to sice měl, ale nikdy na to neměl peníze. Ale Gus McCrae vypadal, jako by ve společnosti děvek prožil celý svůj život. Jednou se sice zmínil, že má v Tennessee matku a tři sestry, ale dával přednost tématu kurev a mluvil o nich tak často a tak dlouho, až to bylo otravné.

Bigfoota Wallace si ale Call nesmírně vážil. Byl odhodlaný toho muže pozorovat a naučit se od něj co nejvíce dovedností potřebných pro přežití v divočině. Ačkoli většina starších hraničářů byli velmi dobří zálesáci, Bigfoot a Shadrach v tom byli jednoznačně nejlepší. Pokud oddíl narazil na soutok potoků nebo řek ve chvíli, kdy se zvědové pohybovali někde vepředu, všichni se zastavili a vyčkávali, až se jeden z nich objeví a řekne jim, kterým směrem se vydat. Major Chevallie nikdy nebyl na západ od San Antonia, a jakmile se otočili k osadě zády a vyrazili směrem k řece Pecos, výběr cesty nechal na svých zkušených zvědech.

A právě Shadrach je zavedl sem na jih, do osamělého kraje plného šalvěje a písku, kde se teď oba kluci krčili za křoviskem chaparralu. V San Antoniu se mluvilo o tom, že se schyluje k válce s Mexikem, a major zanedlouho vydal pokyn, aby vojáci stříleli na každého Mexičana, který bude vypadat nepřátelsky.

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ prohlásil a mnoho hlav kývlo na znamení souhlasu.

Ve skutečnosti však potkali jen jednoho jediného Mexičana, a to toho nešťastného vozku na oslím povozu. V západních končinách si nikdo nebyl úplně jistý, kde končí Mexiko a začíná Texas. Řeka Rio Grande sice tvořila fyzickou hranici, ale ani major Chevallie, ani nikdo jiný ji nepovažoval za zvlášť oficiální.

Oddíl se ale žádnými Mexičany příliš nezabýval, ať už nepřátelskými, nebo přátelskými. Bylo totiž potřeba věnovat veškerou pozornost Komančům. Call ještě nikdy žádného indiána z kmene Komančů neviděl, ačkoli ho Dlouhej Bill, Rip Green a další hraničáři celou cestu ujišťovali, že co nevidět, během hodiny či dvou, se Komančové dozajista objeví a budou je chtít skalpovat a mučit.

„To by mě zajímalo, jak jsou ty Komančové velký?“ zeptal se Guse, když hleděli na sever do tiché tmy.

„Co jsem tak slyšel, tak asi jako Matilda,“ odpověděl Gus.

„Ta stará ženská není velká jako Matilda,“ podotkl Call. „Není o nic vyšší než Rip.“

Rip Green byl nejmenší z hraničářů, měřil sotva metr padesát. Také mu chyběl palec na pravé ruce, protože si ho sám ustřelil při čištění pistole, z níž zapomněl vyjmout náboje.

„No jo, ale ta je stará, Woodrowe,“ řekl Gus. „Hádám, že se už scvrkla.“

Právě zkonzumoval poslední zbytek meskalu a při pomyšlení na dlouhou hlídku bez alkoholu ho přepadla trudnomyslnost. Ještěže měl aspoň svůj vlněný šál. Call žádný kabát neměl, hodlal si ho koupit z první výplaty. Vlastnil dvě košile a za mrazivých rán, kdy se trny chaparralových keřů halily do bílé krajky, si oblékal obě dvě.

Vtom kdesi v dáli na severu, kam upírali svůj zrak, zavyl vlk. K prvnímu vlkovi se přidal další. Pak se ozvalo vyjeknutí kojota, o něco blíž.

„Říká se, že indiáni dokážou napodobit jakejkoli zvuk,“ prohodil Gus. „Dokážou tě oklamat, že slyšíš vlka, kojota, sovu nebo cvrčka.“

„Pochybuju, že by nějakej Komanč předstíral, že je cvrček,“ poznamenal Call.

„Tak třeba saranče,“ odvětil Gus. „Sarančata bzučej. A když jich bzučí hromada, je přes ně blbě slyšet.“

Znovu zaslechli vlka. A taky kojota.

„To si indiáni povídaj,“ řekl Gus. „Mluvěj zvířecím jazykem.“

„Ale to nemůžeš vědět,“ namítl Call. „Zrovna včera jsem viděl vlka. A kojotů je tady taky hromada. Třeba to jsou fakt jen zvířata.“

„Ne, to nejsou zvířata, to jsou Komančové,“ nedal se Gus a vstal. „Pojď, jdem si jednoho zastřelit. Předpokládám, že kdybysme tři nebo čtyři zabili, major by nám zvýšil plat.“

Call si řekl, že je to odvážný nápad. Byli už pěkný kus cesty od tábora a oheň v dálce za nimi jen slabě blikal. Začala se stahovat mračna, která postupně zakrývala hvězdy. Co kdyby vyrazili někam dál a indiáni by je chytili? To by je možná potkalo všechno to mučení, o němž vyprávěl Bigfoot. Kromě toho měli rozkaz držet hlídku, ne vydat se na lov indiánů.

„Já nikam nejdu,“ zasekl se Call. „Tohle bysme dělat neměli.“

„Stejně pochybuju, že by ten tlustej magor byl nějakej skutečnej major,“ řekl Gus. Byl netrpělivý. Prodřepět půl noci u křoví se mu moc nezamlouvalo. Do bordelu to bylo samozřejmě moc daleko, odsud, kde seděli. Ale třeba tady aspoň jsou nějací indiáni, s nimiž by se dalo bojovat. A bojovat je lepší než nedělat nic. Bez dalšího meskalu, který by mohli popíjet, je tady nic moc nečeká.

Jenže Call lákadlům dobrodružství podlehnout nemínil. Dál dřepěl u chaparralového křoví.

„Ale Gusi, dyť je to určitě major,“ řekl Call. „Sám jsi viděl, jak mu vojáci v San Antoniu salutovali. A i kdyby nebyl major, dal nám práci,“ připomněl kamarádovi. „Vyděláváme tři dolary měsíčně. Dlouhej Bill říká, že než se vrátíme do civilizace, můžeme si bojovat s indiánama, co hrdlo ráčí.“

„Tak se měj. Jdu na průzkum,“ rozhodl se Gus. „Slyšel jsem, že v týhle části země jsou zlatý doly.“

„Zlatý doly?“ opáčil Call. „Jak bys uprostřed černý noci chtěl najít zlatej důl? A i kdybys ho našel, co bys tam dělal? Dyť nemáš ani rejč.“

„Nemám, ale představ si všecky ty kurvy, který bych si mohl koupit, kdybych měl zlatej důl,“ rozplýval se Gus. „Mohl bych si koupit dokonce i bordel. Měl bych tam dvacet holek a všecky by byly pěkný. A kdyby se mi nechtělo pouštět dovnitř žádný zákazníky, zastal bych jejich práci sám.“

S těmito slovy odešel o pár kroků dál.

„Ty nejdeš?“ zeptal se, když za sebou neslyšel žádné kroky.

„Ne, dostal jsem rozkaz hlídat, ne chodit na průzkum,“ řekl Call. „Můj cíl je stát na stráži tak dlouho, než přijde řada na někoho dalšího a já budu moct jít spát. A jestli odejdeš a necháš se zajmout, tak to se majorovi taky asi nebude moc líbit,“ připomněl mu Call. „A nebude se to líbit ani tobě. Vzpomeň si na toho Mexičana, jak křičel.“

Gus odešel. Woodrow Call byl tvrdohlavý. Proč ztrácet čas hádkami s tvrdohlavým chlapem? Gus svižně kráčel chladnou nocí k místu, odkud slyšeli vytí vlka. Rozčilovalo ho, že jeho přítel tak ochotně poslouchá rozkazy. Být hraničářem znamenalo podle něj se potulovat kolem hranic, a přesně to se také chystal teď udělat.

Řekl si, že nejlepší bude, když si natáhne kohoutek zbraně, pro případ, že by ho překvapili ze zálohy. Už slyšel křičet muže, když se jim v puse vrtali zubaři, ale co si pamatoval, nikdo z pacientů, kteří podstupovali zubařský zákrok, nekřičel ani z poloviny tak nahlas jako ten zajatý Mexičan.

Po téměř dvaceti minutách chůze písečnou krajinou se Gus rozhodl zastavit a zkontrolovat azimut. Ohlédl se, jestli neuvidí světlo ohně, ale dlouhá pláň byla temná. Začalo hřmít a na západě se mihl blesk.

Když se zastavil, zdálo se mu, že za sebou něco slyší. Otočil se včas, aby spatřil jezevce, ani ne metr od sebe. Jezevec se potácel kolem Guse, aniž by se díval, kam jde. Gus ho nezastřelil, ale kopl do něj. Byl na to zvíře naštvaný, že ho tak vyděsilo. Takovéhle věci dokážou člověku pocuchat nervy, a jeho nervy to rozhodně pocuchalo. Kvůli tomu, že ho jezevec tak vylekal, pocítil Gus silné nutkání vrátit se zpět na místo, kde měl držet stráž. Tím, že se tu bude potulovat po nocích, moc ničeho nedosáhne. A rozčilovalo ho, že Woodrow Call je tak hrozně nudný a nepřidal se k němu.

Na zpáteční cestě se Gus snažil vymyslet nějaké dobrodružství, o němž by mohl příteli vyprávět. Chtěl, aby mu Call záviděl. Pořád ještě neviděl táborový oheň. Hraničáři byli nejspíš příliš líní na to, aby nasbírali dostatek dříví, a tak nechali oheň dohořet. Gus začal pochybovat, jestli drží správný směr. Za bezhvězdné noci bylo těžké vidět orientační body a v této části země jich bylo beztak velmi málo. Samozřejmě že šel správným směrem. Šel k řece, jenže ta řeka se klikatila a otáčela, a kdyby se spoléhal jen na ni, mohl by skončit i několik mil od tábora. Mohl by dokonce zmeškat snídani, nebo to, co se za snídani vydávalo.

Zatímco Gus kráčel dál, vlk znovu zavyl. Hraničář usoudil, že to nakonec nejspíš bude opravdu jen vlk. To jen nuda na stráži způsobila, že si představoval, že je to Komanč. Cítil se podrážděný. Vlk ho svým vytím rozptyloval a on teď začínal mít pocit, že se ztratil. Vždycky věřil, že má dokonalý orientační smysl. Neztratil se dokonce ani tehdy, když ho vysadili na bahnitém náspu uprostřed řeky Mississippi. Šel přímo za nosem až do Dubuque. Samozřejmě že najít Dubuque nebylo těžké, bylo pěkně vidět, tyčilo se na útesu. Ale mezi řekou a městem se táhly vrbové houštiny a husté podrosty. Kdyby byl opilý, mohl se klidně ztratit a skončit někde na cestě k St. Louis nebo kdekoli jinde. Místo toho zamířil přímo do Dubuque a přemluvil barmana, aby mu natočil džbánek piva. Na staré lodi to bylo jako u suchánků. A pivo z Iowy chutnalo skvěle.

Jenže tady nebyla žádná řeka Mississippi ani žádný útes. Klidně by mohl jít celý měsíc jakýmkoli směrem a na žádné město velikosti Dubuque by nenarazil. Ani na barmana, který by mu byl ochoten načepovat pivo jen proto, že se tam objeví a požádá. Zbraně vlastnil teprve tři týdny, a zatím se mu nepodařilo trefit nic, na co vystřelil. I když věřil, že se mu možná podařilo líznout divokého krocana, dole u řeky Colorado. Klidně může chodit po Texasu tak dlouho, než prostě umře hlady, a to kvůli své neschopnosti zasáhnout ten typ zvěře, která tady žije. Texaská zvěř byla povětšinou plachá, zatímco v Tennessee byli jeleni skoro stejně poslušní jako krávy a skoro stejně tak tlustí. Dva nebo tři kousky zastřelil jen ze zadní verandy svého starého domova, ale tady v Texasu vás jelen nenechá přiblížit se ani ne na míli od sebe.

Gus se na chvíli zastavil a zaposlouchal. Hraničáři někdy v noci zpívali. Tu noc, co se pil meskal, se zpívalo a tančilo hodně. Měl pocit, že když bude pozorně poslouchat, mohl by zaslechnout Joshe Corna, jak hraje na harmoniku. Nebo nějakou jinou hudbu. Černej Sam se také dokázal se svými temnými písněmi odvázat, když ho přepadla špatná nálada. Sam měl plný hlas a bylo ho slyšet hodně daleko, i když zpíval potichu.

Ale když se Gus zastavil a poslouchal, pláň kolem něj byla úplně tichá, tak tichá, že mu samotné ticho znělo v uších. A dnešní noc nebyla jen tichá, byla také úplně černá. Gus neviděl vůbec nic, jen čas od času se zablesklo. A právě ve světle blesku zahlédl útočného jezevce, který mu takhle pocuchal nervy.

Udělal několik kroků a zastavil se. Koneckonců noc nebude trvat věčně a on se od tábora zase tak daleko vzdálit nemohl. To nejjednodušší, co může udělat, je zabalit se do svého šálu ze San Antonia a pár hodin si pospat. Když počká na svítání, může se do tábora dostat za pár minut. Ale jestli půjde dál, může také ve velké prázdnotě zabloudit a cestu zpět už nikdy nenajít. Počkat je rozumné. Také může zkusit zakřičet a doufat, že mu Woodrow Call odpoví, jenže Woodrow je příliš zabedněný na to, aby se pohnul ze svého stanoviště. A možná je moc zabedněný i na to, aby zakřičel zpátky.

Blesky se blížily, což nabízelo jisté řešení. Když bude dostatečně trpělivý, může si vyznačit směr a postupovat vždy v záři blesku. Jeden blesk po druhém. Tvář mu smáčelo několik kapek deště. Podle vůně šalvěje dokázal poznat, že se blíží přeháňka. A nedaleko na západě dokonce slyšel šumění deště. Na okamžik si dřepnul a ovinul si kolem sebe vlněný šál. Jestli tady má moknout, je připravený. Pak oblohu rozetnula oslepující zář blesku. Prérie se na okamžik rozzářila jako za jasného dne. Ale ani přesto Gus neviděl nic, co by poznal. Žádnou řeku, žádné ohniště, žádná křoviska chaparralu, žádného Calla.

Sotva si kolem sebe omotal šál a připravil se na smršť deště, už byl na nohou a spěšně kráčel šalvějí. Vážně chtěl počkat. Počkat bylo rozumné. Přesto se ho však zmocnil pocit, který mu říkal, že musí vyrazit. Ve skutečnosti mu ten pocit napovídal, že musí utíkat. Už byl v rychlém klusu, i když se na chvilku zastavil, aby vypustil kohout pistole. Neměl v úmyslu ustřelit si palec jako mladý Rip Green. Pak klusal dál, jen tak tak se nerozeběhl.

Jak tak klusal, pomalu mu docházelo, že má strach. Ten pocit, který se ho zmocnil, který ho postavil na nohy a přiměl dát se do klusu, to byl strach. Byl to tak nečekaný a neznámý pocit, že ho nedokázal pojmenovat. Od útlého dětství málokdy pocítil strach. Když byl malý, představoval si, že v jejich staré rodinné stodole vržou prkna proto, že je tam plno strašidel, a tak se stodole vyhýbal. Vyhýbal se jí tak moc, že dostal pár ran bičem za neplnění povinností. Od té doby však jen zřídkakdy potkal něco, čeho by se bál. Jednou v Arkansasu narazil na medvěda, který žral mrtvého koně. To se trochu bál, nebyl tehdy ozbrojený a měl dost rozumu na to, aby věděl, že s medvědem si neporadí. Ale jak dospíval a rostl, už se s ničím, co by mu nahnalo opravdový strach, nesetkával. Kromě toho medvěda z Arkansasu.

Teď tady ale pobíhal a sotva popadal dech, protože měl pocit, že tady s ním někdo je. Někdo, koho neviděl. Když Callovi naznačil, že by ten vlk mohl být indián, jen si z něj dělal legraci. Nudil se a chtěl se projít. Kdyby narazil na zlatý důl, tak o to lépe. Ve skutečnosti ale nepředpokládal, že by zabil nějakého indiána. Netoužil po tom narazit na indiána z kmene Komančů ani na žádného jiného indiána, a už vůbec ne teď. Byly to jen takové řeči, aby mohl popichovat Calla. Ještě nikdy žádného Komanče neviděl a nedokázal si udělat dostatečně dobrý obrázek, a tak ani netušil, co může od takového Komanče čekat. Nicméně nepředpokládal, že by Komanč mohl být tak velký jako ten medvěd. Nebo tak divoký.

Jenže teď ho hnal do klusu tmou pocit, že tu někde někdo je, pocit, který nebylo možné zahnat. A kdo jiný by tu mohl být než komančský indián? Nemohl to být Call. Callova blízkost by ho nevyděsila. A přesto tu někdo byl. Blízko. Někdo, koho rozhodně mít blízko nechtěl. Někdo, kdo chtěl Gusovi ublížit. Shadrach a Bigfoot tvrdili, že dokážou indiány ucítit, a to na značnou vzdálenost, jenže Gus takovou schopnost neměl. Jediné, co cítil, byla mokrá šalvěj a vlhká poušť. Nedokázal ucítit, že je někdo nablízku. To nebylo ono. Byl to jen pocit, pocit, který vycházel z části jeho nitra, o níž dosud netušil, že existuje. A tahle část jeho nitra mu radila, aby utíkal, pohnul sebou, zmizel pryč, přestože se teď noc rozdělila na dvě poloviny. Jedna byla černočerná a druhá jasně rozzářená. Tu zářící polovinu měly samozřejmě na svědomí blesky. Přicházely stále častěji a rozjasňovaly pláň tak, že nutily Guse mrkat. A ani tak se toho světla nemohl zbavit, drželo se v jeho oku v podobě oslepující čáry, i když se pláň opět zahalila do temnoty, tmy tak černé, že při běhu vrávoral v chaparralu a jednou téměř upadl, když narazil na pás hlubokého písku.

A právě tehdy, když překonal ten písek, začaly blesky šlehat tak blízko a tak rychle za sebou, že Guse ochromil úplně nový strach. Bál se, aby hlaveň jeho zbraně ty blesky nepřitáhla a on se na místě neuškvařil. Tři dny předtím se blýskalo hodně blízko jejich oddílu a hraničáři, zejména Bigfoot, vyprávěli spoustu příběhů o mužích, které blesk upekl. Podle Bigfoota jednou dokonce blesk upekl pod mužem i koně.

Gus by teď byl ochoten riskovat, že upeče sebe i svého koně, jen kdyby tak pod sebou nějakého koně měl, jen kdyby se tak mohl pohybovat rychleji. A právě když na to myslel, jeden obrovský blesk udeřil necelých padesát metrů od něj. V tom okamžiku bílého jasu zahlédl Gus někoho, koho se bál: indiána s obřím hrbem svalů nebo chrupavek mezi rameny, hrbem tak těžkým, že když seděl, jeho hlava se mírně skláněla dopředu. Jako hlava buvolů.

Buvolí hrb tam seděl sám, na jakési dece, jeho těžká hlava byla skloněná a velký hrb od deště úplně mokrý. Pohlédl na Guse, jako by jeho příchod očekával. Nebyl od něj dál než deset stop, ne dál než ten jezevec. Oči měl jako z kamene.

Buvolí hrb pohlédl na Guse a pak pláň zčernala. A Gus v té černotě běžel jako nikdy předtím, přímo kolem sedícího indiána. Znovu se zablesklo, ale Gus se neohlédl, aby se podíval podruhé: běžel. Zavadil o trnitý keř a něco mu roztrhlo kůži na noze, ale Gus nezpomalil. V těch oslepujících čárách, které se mu stále držely před očima, teď stál Komanč, velký indián s velkým hrbem, nejobávanější muž z pohraničí. Gus byl tak blízko, že by ho mohl skoro přeskočit. Věděl jen to, že ho Buvolí hrb sleduje a chce ho připravit o vlasy. Jeho jedinou nadějí byla rychlost. Ten indián snad tak rychlý nebude, když musí vláčet takový hrb.

Gus na nic nemyslel, jen běžel. Chtěl se od toho hrbatého muže dostat co nejdál. Kdyby tak dokázal běžet celou noc, hraničáři by se možná probudili a přišli mu na pomoc. Nevěděl, jestli běží směrem k řece, nebo od ní. Nevěděl, jestli ho Buvolí hrb sleduje a jak blízko může být. Prostě běžel, bál se zastavit, bál se křičet. Napadlo ho, že odhodí zbraň, aby mohl nabrat trochu větší rychlost, ale neudělal to. Potřeboval mít něco, z čeho jde střílet, kdyby ho obklíčili nebo srazili k zemi.

Call stál na stráži za chaparralovým křoviskem, střídavě pociťoval vztek a obavy. Byl přesvědčený, že jeho kamarád, který neměl sebemenší důvod někam odcházet, je teď někde beznadějně ztracený kdesi uprostřed rozlehlých planin. Naděje, že ho najde před rozedněním, byla malá, a jestli ho najde později, bude to pro Guse určitě dost ponižující záležitost. Shadrach byl vynikající stopař a bezpochyby by se mohl vydat po Gusově stopě, ale celý oddíl by se kvůli tomu zdržel a všichni by byli naštvaní.

Major Chevallie by mohl Guse vyhodit, a dokonce by mohl vyhodit i Calla za to, že dovolil Gusovi odejít. Major Chevallie očekával, že hraničáři budou jeho rozkazy plnit, což Call chápal. Možná by ještě toleroval nějaké to toulání se zvědům, koneckonců to byla jejich práce, ale dozajista by to nemusel tolerovat u vojína.

Když přišel déšť, Call nemohl dělat nic jiného než se schoulit a moknout. Křoví bylo příliš trnité, než aby se pod něj dalo vlézt, a on neměl žádný kabát. Blesky byly jasné a hromy hlasité, ale Call necítil žádný zvláštní strach. V jasném světle blesků se alespoň mohl rozhlížet kolem sebe. Když se krajina opět rozzářila, zdálo se mu, že zahlédl nějaký pohyb. Usoudil, že to byl ten vlk, jehož slyšeli výt.

V dalším jasném záblesku spatřil běžícího Guse. Pak pláň opět zčernala. Byla taková tma, že si Call nebyl jistý, zda Guse opravdu zahlédl, nebo si ho jen představoval. Gus se prořítil kolem, běžel jako o život. Call nemohl dělat nic jiného než počkat na další blesk. A ve světle dalšího blesku uviděl Guse znovu. Blíž. Ale v tomtéž záblesku zahlédl Call ještě něco jiného: Komanče.

Světlo zmizelo tak rychle, že Calla napadlo, jestli si nepředstavoval i toho indiána. Spatřil v tom záblesku obrovský hrb, masu o velikosti asi tak poloviny normálního muže, ale i s takovým velkým hrbem běžel ten indián rychle za Gusem a v ruce svíral oštěp. Call bez váhání vystřelil, zhruba indiánovým směrem. Než zbraň zaburácela, byla už zase tma. Říkal si, že výstřel by mohl přinejmenším odvést hrbáčovu pozornost. V příštím záblesku se však Buvolí hrb zastavil a mrštil oštěpem. Call viděl jen to, jak hrot rozráží déšť a letí na Guse, který stále utíká jako o život. Call znovu vystřelil, tentokrát z pistole. Třeba to Gus uslyší a dodá mu to trochu odvahy, i když to byla jen slabá naděje. Hromy hřměly tak nepřetržitě, že on sám ten výstřel sotva slyšel.

Call zvedl pušku, odhodlaný být připravený, až prérii ozáří další blesk. Jenže když se zablesklo, pláň byla prázdná. Buvolí hrb byl ten tam. Callovi se zježily chlupy na krku, když hrbatého náčelníka nikde neviděl. Ten chlap právě dokázal zmizet na otevřené pláni. Jestli se vážně pohybuje takhle rychle, může být kdekoli. Call zacouval do chaparralu, trny nevnímal, vyčkával. Žádný muž, dokonce ani Komanč, se nedokáže protáhnout křoviskem chaparralu a zaútočit na něj zezadu. A rozhodně ne muž, který musí vláčet takový obří hrb.

Pak si vzpomněl na oštěp protínající vzduch a provazy deště. Nevěděl, jestli zbraň trefila cíl, na nějž mířila. Jestli ano, mohl být jeho přítel Gus McCrae mrtvý. Možná už ho Buvolí hrb dokonce chytil a skalpoval nebo ho možná odvlekl a chystá se ho mučit.

Ta poslední myšlenka byla tak příšerná, že Call nedokázal zůstat v trnitém keři a dál se schovávat. Počkal na další záblesk. Čekal poměrně dlouho, protože bouře se vzdalovala směrem na východ a blesků ubývalo, a pak se vydal na místo, kde spatřil Guse naposledy. Chtěl vystřelit z pistole hned, jak hřmění trochu ustane. Možná by ho hraničáři slyšeli, i kdyby to neslyšel Gus. Možná by mu včas přišli na pomoc a zabránili by hrbatému Komančovi, aby Guse zabil nebo odvlekl.

Jenže jak tak Call vyčkával, zmocňoval se ho pocit, že i kdyby pomoc přišla, přišla by příliš pozdě. Gus už byl nejspíš mrtvý. Call zahlédl ten oštěp ve vzduchu a Buvolí hrb nevypadal jako člověk, který by házel oštěpem jen proto, aby se netrefil.

Když přišel další záblesk, zdaleka ne tak jasný jako ty předchozí, Call viděl, že pláň je stále prázdná. Vydal se směrem k místu, kde předtím viděl Guse. Stejně to bylo směrem do tábora. Dvakrát zakřičel Gusovo jméno, ale nikdo mu neodpověděl. Vlasy na krku se mu opět zježily. Buvolí hrb mohl být kdekoli. Mohl se krčit za jakýmkoli šalvějovým keřem, za jakýmkoli křoviskem chaparralu a čekat ve tmě na dalšího neopatrného hraničáře, který půjde kolem.

A Call rozhodně neměl v úmyslu být neopatrným hraničářem. Měl v úmyslu být nanejvýš opatrný, jenže jak může být opatrný, když je tady, uprostřed noci na pusté pláni, a když se někde poblíž skrývá nebezpečný indián? Přál si, aby si býval vyslechl od Shadracha nebo Bigfoota více rad, jak nejlépe v takových situacích postupovat. Ti bojovali s indiány už léta, ti by to věděli. Ale ani jeden z nich mu zatím nevěnoval víc než dvě slova, což byly jen nějaké poznámky o podkovách nebo o nějaké jiné práci.

Blesky slábly a slábly, bouře se přesouvala na východ. Call nenašel po Gusovi ani stopu, ale mezi blesky byla na planině samozřejmě tma jako v pytli. Gus mohl ležet mrtvý a skalpovaný za některým z šalvějových keřů nebo chaparralových křovisek.

Call chvíli chodil sem a tam a doufal, že ho Gus uslyší a zavolá. Rozhodl se, že střílet není rozumné. Kdyby dál střílel, major Chevallie by mu mohl vyčíst, že plýtvá municí.

Se zlomeným srdcem a přesvědčením, že jeho přítel je po smrti, se Call vlekl zpět do tábora. Měl pocit, že k té tragédii došlo hlavně jeho vinou. Měl se Gusovi postavit, jestli to jinak nešlo, a nedovolit mu odejít z jejich strážní služby. Ale on to neudělal. Gus odešel a teď bylo všechno v háji.

Call si říkal, jak se tak sklíčeně vracel do tábora, že ho Gus prostě měl nechat v kovárně. Neměl tolik znalostí, aby mohl být hraničářem. Ani on, ani jeho kamarád. A tahle nevědomost teď jeho přítele zabila. Call si byl jistý, že to má za sebou. Gus měl silný hlas, dokonce silnější než Černej Sam. Kdyby nebyl mrtvý, určitě by vydával nějaký zvuk.

A pak, když už byl úplně na dně, zaslechl Call právě ten hlas, o němž se domníval, že už ho nikdy neuslyší: hlas Guse McCraea. Z tábora se nesl jeho řev. Call se za tím zvukem rozeběhl, co mu nohy stačily. Vrazil do tábora tak rychle, že ho Dlouhej Bill Coleman málem v sebeobraně zastřelil.

Ale nebylo pochyb. Gus McCrae je živý a stojí tu se staženými kalhotami. Z boku mu trčí komančský oštěp. A křičí na celé kolo, protože Bigfoot a Shadrach se z něj ten oštěp snaží vytáhnout.

4.

OŠTĚP VĚZEL tak hluboko v Gusově boku, že ho ani Bigfoot se Shadrachem nedokázali společnými silami vytáhnout. Byl to dlouhý a těžký oštěp. Call si vůbec nedovedl představit, jak se Gusovi podařilo uběhnout celou tu cestu, když mu visel z boku. Dva muži neustále tahali za oštěp a Gus neustále křičel. Rip Green se snažil Guse držet a oba starší muži se snažili oštěp vytáhnout. Samotný Rip ale neměl dost síly na to, aby Guse udržel v klidu, a tak mu musel přijít na pomoc i Bob Bascom.

Shadracha brzy začal Gusův šílený řev rozčilovat.

„Už toho příšernýho řvaní nech,“ usápl se na něj Shadrach. „Řveš tak, že přivoláš všecky indiány, co tady žijou, až po řeku Cimarron.“

„Byl tam jenom jeden jedinej indián,“ sdělil jim Call. „Viděl jsem ho. Měl na zádech velkej hrb.“

Jak to vyslovil, celý tábor zpozorněl. Bigfoot a Shadrach přestali tahat oštěp. Major Chevallie upíral oči do tmy, ale když se Call zmínil o hrbu, otočil se na něj.

„Tys viděl Buvolí hrb?“ zeptal se.

„Jo, to byl ten chlap, co hodil po Gusovi oštěp,“ řekl Call. „Já ho viděl ve světle blesku. A právě v tu chvíli hodil tím oštěpem. Myslel jsem si, že minul.“

„Kdepak, neminul,“ odvětil Bigfoot. „Todle je jeho buvolí oštěp. Překvapuje mě, že ho vyplejtval na kluka.“

„Kéž by si ho šetřil!“ zasténal Gus a hlas se mu třásl. „Řek bych, že se mi zaseknul v kyčelní kosti.“

„Ne, vůbec se ke tvý zpropadený kyčelní kosti nepřiblížil,“ řekl Shadrach.

Dřepl si, aby si lépe prohlédl hrot oštěpu, pak pokynul Bigfootovi, aby poodstoupil, maličko oštěpem otočil a s prudkým trhnutím ho vytáhl. Gus omdlel. Rip a Bob na okamžik povolili sevření, a než se stačili vzpamatovat, Gus přepadl dopředu na obličej. Bob Bascom se otočil stranou, aby vyplivl tabák. Nacpal si do úst tolik tabáku, že se málem při té akci začal dusit. Rip Green se právě podíval na svou smotanou spací deku. Byl od přírody podezřívavý a neustále svůj balík s přikrývkou kontroloval, aby se ujistil, že z něj nikdo nic neukradl. Když Gus spadl na obličej, Ripa i Boba to zaskočilo. Zaskočilo to i Calla. Ani ho nenapadlo, že by Gus McCrae byl ten typ člověka, který omdlévá.

Jenže Gusovi crčela krev z kyčle a zdálo se, že krvácí i níže na noze.

„Hele, Same,“ řekl major Chevallie a pokynul na kuchaře. „Ty seš doktor. Postarej se o toho chlapa, než vykrvácí.“

„Potřebuju ho ale dostat blíž k ohni, jestli mu to mám zašít,“ řekl Černej Sam. Byl to malý muž, vysoký asi jako Rip Green. Měl bílé kudrnaté vlasy. Call z něj byl nesvůj. S černochy moc zkušeností neměl, ale musel uznat, že ten muž skvěle vaří. A taky vypadal jako odborník na léčení vředů a jiných drobných neduhů.

Sam rychle nabral z ohniště trochu popela a použil ho na zastavení řinoucí se krve. Sypal popel do rány, dokud krvácení neustalo. A během čekání navlékl nit do velké jehly.

Zhruba v té chvíli přišla Matilda, která za sebou táhla svůj slamník. Gusův křik ji probudil a nebyla ani zdaleka v dobré náladě. Bezdůvodně kopala písek na Dlouhýho Billa Colemana. Mexický kluk spal, ale stařena seděla u ohně, mlčky, nehnutě.

„Zašij toho kluka, než přijde k sobě a začne zase řvát,“ řekl Shadrach. „Jestli jsou tady kolem indiáni, už vědí, kde jsme. Na to, že je štěně, dělá moc velkej hluk.“

„Ten kluk má štěstí,“ řekl Sam. „Oštěp minul kost.“

„Tak co teď? Co říká?“ zeptal se major Chevallie.