Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Carol Kirkwoodová

Pod řeckým měsícem

Z anglického originálu Under a Greek Moon vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers Ltd v Londýně roku 2021 přeložila Petra Královcová
Sazba TYPA, spol. s r.o., Praha
Obálka Kristýna Sladká
Redakce Kateřina Cinková
Korektury Lenka Nešporová
Odpovědná redaktorka Sára Vůchová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9913. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

First published by HarperCollins Publishers 2021 under the title Under a Greek Moon.
Copyright © Carol Kirkwood 2021
Translation © Petra Královcová, 2025
Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.
Carol Kirkwood asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

ISBN 978-80-271-7796-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7795-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-4880-1 (print)

Donaldovi a Stevovi za to, že mi vždy naslouchali
a byli mi oporou.

Prolog

Ze svého pokoje vysoko nad hlavní dopravní tepnou na malém ostrově Ithos hleděla mladá žena na moře. Z okna měla výhled na ruch v přístavu, ale byla ušetřena žáru poledního slunce a davu výletníků z větších ostrovů Kréta a Rhodos, kteří se hemžili v úzkých uličkách.

Pokoj to byl skromný, zařízený tradičně řecky: terakotové dlaždice na podlaze, jednoduchá postel, komoda z borovice, nažehlené bílé povlečení, na okně okenice. Lehký vánek nadzvedl tenkou záclonu z voálu, která se kolem ní zavlnila jako závoj a opět splihla.

Vychutnávala si pohled na rybáře, kteří na sebe pokřikovali přes lodě lemující molo a pohybovali se v rytmu předávaném po generace. Uvazovali lodě, vytahovali sítě, vykládali na břeh svůj drahocenný náklad sardinek a makrel. Jak je pozorovala, připadalo jí, že se tu po staletí nic nezměnilo.

Odvrátila se, zatáhla zip batohu, ve kterém už měla pečlivě sbaleno vše potřebné, a naposledy se pátravě rozhlédla po pokoji.

Očima se zastavila na pohlednici ležící vedle batohu, zvedla ji a znovu si přečetla slova tak důvěrně známá, že by je mohla odříkat zpaměti:

Nikdy neztrácej naději. Máme své sny. Nečekej na mě…

Obrátila pohlednici v prstech a znovu se podívala na obrázek na zadní straně – záběr Ithosu, idylického řeckého ostrova s bílými plážemi a safírovým mořem, dlážděnými uličkami lemovanými tradičními budovami a skalnatými kopci vnitrozemí v pozadí, neustále se měnícími, a přesto stále stejnými.

S povzdechem postavila pohlednici na komodu. Už si ji nechtěla nechávat. Teď už ji nepotřebovala; ta slova se jí nesmazatelně vryla do paměti – nikdy, nikdy na ně nezapomene. Na kamenném schodišti vedoucím do pokoje se ozvaly kroky následované zaklepáním na dveře. Věnovala pohlednici poslední pohled a otočila se, aby otevřela.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Los Angeles, září 2000

Shauna Jacksonová si narovnala tmavé brýle, přestože je v ranním světle slabě pronikajícím okny mezinárodního letiště v Los Angeles nepotřebovala. Podívala se na hodinky – už se nemohla dočkat, až si vyzvedne zavazadla a nastoupí do limuzíny, která ji odveze domů. Domů, pomyslela si a vyvolalo to v ní záplavu rozporuplných pocitů. Právě vystoupila z letadla z Irska, z místa, které pro ni už léta nebylo domovem, ale jak říká staré přísloví, můžeš dostat holku z Enniscrey…

Byly chvíle, kdy si v Los Angeles připadala jako vetřelec, a tohle byla jedna z nich. Jako by Shauna Jacksonová, oceňovaná herečka, vdova po proslulém režisérovi Danu Jacksonovi, byla podvodnice a každou chvílí jí měli odebrat Zlaté glóby a ceny Emmy a potupně ji poslat zpátky do Enniscrey – což by její matku nepochybně potěšilo.

Zachvěla se a přemýšlela, jestli se jí mrholení a mlha západního pobřeží Irska zažraly až do morku kostí, nebo jestli jí snad v srdci uvízl úlomek ledu, který nedokázalo rozpustit ani vzrůstající kalifornské vedro. Kéž by tu byl její otec a sprška jeho zázračného optimismu. Dokázala si představit, jak jí říká: No tak, Shauno, seber se – radost a štěstí leží pod každým kamenem, jen se tam podívat. Místo toho byla sama, a ačkoli oplývala bohatstvím a všemi výhodami slávy, nedokázalo ji to ochránit před ponížením a utrpením.

Dane, proč jsi to udělal?

Skrz brýle od Chanelu se Shauna rozhlížela po prostoru výdeje zavazadel, jestli ji někdo nepoznal. Bývaly doby, kdy by se usmívala a s radostí rozdávala autogramy, ale dnes použila všechny hollywoodské triky, aby proklouzla bez povšimnutí: z letadla vystoupila jako poslední, zavazadla omezila na minimum, ohnivě rudé vlasy schovala pod klobouk a zelené oči za tmavé brýle. Cestovala pod svým dívčím jménem Shauna O’Brienová, pro případ, že by někdo po nahlédnutí do seznamu cestujících upozornil paparazzi. Fotografů už si užila dost na celý život. Po překvapivě náhlém úmrtí jejího manžela ji doslova pronásledovali, naprosto posedlí zjištěním, že ji podváděl a zplodil syna s jinou ženou. Jako by samotná ztráta nestačila, musela se ještě vyrovnávat s tím, že Danova milenka prodala svůj příběh a zveřejnila všechna jeho špinavá tajemství. Její život se změnil v nekonečnou noční můru.

A v Irsku to bylo ještě horší…

Když si vybavila výstup z letadla na letišti Shannon, měla pocit, jako by se zastavil čas. Nečekali na ni žádní paparazzi, nikdo jí nevěnoval jediný pohled. Taxikář, který ji vezl do bílého domku jejích rodičů, žvanil a ani si nevšiml, že má na palubě celebritu. Jako by se z ní znovu stala Shauna O’Brienová, jako by nikdy neopustila Enniscreu.

I ten závan nevole, když přetáhla kufry přes práh, byl jako za starých časů. Věděla, že neohlášený příchod je to poslední, o co její matka stojí, ale byl to jediný způsob, jak ji zaskočit a získat nějaké odpovědi.

„Zdržíš se, co?“

„Jestli je to problém, můžu jít do hotelu, mami.“

„Neřekla jsem, že je to problém,“ ohrnula nos. „Jen jsem nečekala, že přijedeš.“

„Tvůj dopis mě znepokojil. Rezervovala jsem si první možný let.“

„No, táta tě rád uvidí.“ Její tón naznačoval, že jí na tom moc nesejde.

„Co je s ním, mami?“ Ztišila hlas pro případ, že by byl táta někde v doslechu, přestože kdyby tam byl, určitě by ji přišel přivítat ke dveřím. „Mezi řádky jsem pochopila, že je to vážné. Měla jsem strach, nevěděla jsem, co se děje. Proč musíš být pořád tak tajemná?“ Shauna věděla proč: byla to forma manipulace, způsob, jak udržet tok informací mezi dcerou a manželem pod kontrolou.

„Myslela jsem, že s tím skandálem všude ve zprávách máš svých starostí dost.“ Matka našpulila rty a kolem úst jí naskočily vrásky, až vypadala jako scvrklá švestka. „Jsem v šoku, že se ta ženská odvážila ukázat, tím spíš během uctění památky zemřelého. Nemůžu si pomoct, ale podle mě je štěstí, že jste vy dva nikdy neměli děti. Taková hanba… Co si asi musel myslet kněz, když viděl noviny? Doufám, že ses mu omluvila. A pokud jde o tvého manžela… sotva jsem se dokázala podívat otci Seanovi do očí. Kdybys zůstala v Enniscree, tohle by se nestalo.“

Shauna věděla, že nemá smysl se hádat. „Kde je táta?“

„Šel se natáhnout. Za chvilku se probudí. Postavím na čaj a ty si běž vybalit.“

Taky věděla, že jí matka neodpoví, dokud nebude vybalená, a tak se s kufry vydala po úzkém schodišti do svého starého pokoje v podkroví s výhledem na moře v dálce. Nebyl to sice výhled na východ a západ slunce nad Pacifikem jako v Kalifornii, ale i tak se z výhledů v Enniscree tajil dech, když se na obloze střídaly přeháňky se slunečními paprsky, které někdy vyčarovaly i dvě, tři duhy naráz. Jako malá se na ně nemohla vynadívat a vždycky volala na tátu, aby se přišel podívat. Živě si představila, jak ji houpá na klíně a vypráví jí příběhy o leprikónech, rozpustilých mužíčcích, kteří si na konci duhy schovávají hrnce zlata, aby je nikdo nikdy nenašel.

„Ke štěstí samozřejmě nepotřebuješ duhu ani hrnce zlata,“ říkával jí.

Se slzami v očích se Shauna odvrátila od okna. Cestou v taxíku se připravovala na všechny možné druhy zpráv, které před ní matka tají, ale když tu teď stála obklopená vzpomínkami na dětství, odhodlání ji jaksi opustilo. Místo aby sešla dolů, stála tu a rozhlížela se po malém podkrovním pokoji. Vypadal v podstatě stejně, jako když byla malá. Ze skříně a zásuvek zmizelo její staré oblečení, ale police byly pořád plné jejích oblíbených knih a školních sešitů. Když otevřela skříňku a spatřila svou drahocennou sbírku starých čísel časopisu Photoplay, rozzářila se. Zatímco ostatní teenageři listovali Jackie a Seventeen se stránkami plnými plakátů Davida Cassidyho a Davida Soula, Shauna své skromné kapesné investovala do starých vydání bible filmových fanoušků a nořila se do hollywoodských klepů z dob minulých. Natáhla ruku a vytáhla z hromádky časopis, chvilku si prohlížela obálku a podvědomě oplatila Grace Kellyové zářivý americký úsměv z roku 1956. Otáčela zažloutlé, ohmatané stránky a znovu si četla její „utajený příběh“. Bylo to tak, jak si pamatovala: žádná odhalení, jen obvyklá rekapitulace jejího života doplněná její fotografií s Bingem Crosbym z muzikálu Z nóbl společnosti.

Hollywoodská legenda, která se stala pohádkovou princeznou, byla Shauninou celoživotní posedlostí. Jako teenager nenáviděla své zrzavé vlasy a snila o tom, že bude krásná blondýnka jako Grace. Trvalo jí roky, než přijala svůj vzhled, přestože jí Dan říkal, že je jeho „prerafaelitská dryáda“, a naléhal, aby si přestala ve snaze podobat se svému idolu zesvětlovat vlasy. Ironií osudu ji Dan podvedl s jinou ženou právě poté, co se vrátila ke své přirozené barvě vlasů a bledé pleti, protože si uvědomila, že ji to odlišuje od permanentně opálených a „vyžehlených“ žen v Los Angeles.

Shauna se oklepala. Rozhodla se, že už se nebude dál trápit vzpomínkami na Dana. Místo toho se v myšlenkách vrátila ke svému idolu a k noci, kdy se potkaly. Ta vzpomínka se jí vryla do paměti: půvabně podaná ruka, okouzlující úsměv. Na tu noc se ale nedalo zapomenout z mnoha dalších důvodů. Slib. Pohlazení. Sen, který se nikdy nemohl uskutečnit. „Jsi jako žádná jiná, Shauno…“

Kdyby tak Grace ještě žila a měly možnost se lépe poznat. Co by jí v její současné situaci poradila? Usmívej se a dělej, že je ti to jedno, drahoušku.

Dobrá rada, ale nedá se dodržet. Zvlášť ne, když dole čeká matka, aby jí sdělila novinu, kvůli které vážila tak dlouhou cestu. Když tu teď byla, naplňovala ji ta vyhlídka takovou hrůzou, že chtěla utéct nebo se schovat. Jako by pravda o stavu jejího táty nebyla skutečná, dokud zůstane nevyřčena, a ona se tak mohla dál držet vzpomínek na to, jaký býval.

Shauna sbírala síly na návrat dolů. Znovu se nalíčila, načež za svými starými věcmi a dívčími sny zavřela dveře.

V den, kdy jejího otce pohřbívali, bylo počasí typickou směsicí deště a slunečního svitu – irská klasika. Otec Sean pronesl dobrosrdečnou a důvěrnou pohřební řeč, jak se pro dlouholetou ovečku z jeho stáda slušelo. Kostel byl plný starých přátel a kolegů, místních známých i obvyklých náhodných kolemjdoucích, které nikdo neznal, ale kteří se objevovali na každém pohřbu ve farnosti, obvykle kvůli následnému čaji a sendvičům zdarma.

Když jejího manžela ukládali do hrobu, Shaunina matka se s pláčem tiskla ke své dceři a její břitká maska pro jednou spadla. Jak se Shauna snažila najít slova, kterými by ji utěšila, připadala si jako dítě nucené do role dospělého, ztracená a nejistá. Zoufale toužila, aby se její silná a nekompromisní matka ujala vedení, místo aby na ni spoléhala.

Shauna u hrobu předčítala z otcovy oblíbené básně od W. B. Yeatse Aedh touží snést modré z nebe. Když došla k verši „našlapuj zlehka, šlapeš na mé sny“, hlas se jí zadrhl a v duchu se jí vybavil jeho melodický hlas, když jí v dětství báseň četl. Zapojila všechny své herecké schopnosti, aby čtení dokončila, a modlila se, aby mu udělala čest. Když se na obloze objevila duha, pojala to jako vzkaz od něj, že se jí to podařilo.

Shauna se s trhnutím vrátila myšlenkami do přítomnosti, když limuzína sjela z dálnice a odbočila na North Knoll Drive. Její podkrovní byt nebyl zrovna v té nejokázalejší části Beverly Hills, ale koupila si ho za honorář za svůj první hollywoodský film Jen ti stateční. Role manželky ochrnutého vietnamského veterána jí vynesla nominaci na cenu Emmy za nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli a odstartovala její kariéru. Snad proto měl pro ni ten byt citovou hodnotu a trvala na tom, že si ho nechá i poté, co se s Danem přestěhovali do rozlehlého sídla na pláži v Malibu. Ačkoli to Danovi zdůvodňovala tím, že je to blíž do studií, ve skutečnosti se jí líbilo mít to, co by Virginia Woolfová nazvala „vlastním pokojem“, útočiště, kam se mohla uchýlit.

Když vystoupila z limuzíny a vešla do vstupní haly, okamžitě se cítila klidnější a vyrovnanější. Ano, tohle byl teď její domov a bylo skvělé být zase zpátky.

Kapitola 2

„Shauno, jsi doma!“

Po osmnácti hodinách spánku na vyrovnání časového posunu vyšla Shauna na balkón, aby unikla neustálému blikání záznamníku. Ani se nestačila pokochat výhledem na kopce západního Hollywoodu, když venku zastavil červený cadillac kabriolet a ze sedadla spolujezdce na ni vzrušeně zamávala Roxy Lennonová, její nejstarší a nejlepší kamarádka. Během chvilky vyběhla po schodech nahoru a už stála u dveří.

Na podpatcích od Jimmyho Chooa měřila Roxy metr osmdesát a tyčila se nad bosou Shaunou, ležérně oblečenou do levisek a baseballového dresu New York Yankees. Zatímco Shauna se líčila jen minimálně, její kamarádka jako obvykle volila styl vamp. Ježaté černé vlasy byly mistrovským dílem v šik stylu „proletěla roštím“, silné černé linky zvýrazňovaly hnědé oči a krvavě rudé rty se potěšeně usmívaly. V červených tartanových kalhotách a ošoupané motorkářské bundě vypadala skvostně.

„Shaunie!“ Roxy popadla kamarádku do náruče, dlouze a pevně ji stiskla a pak poodstoupila, aby si ji pořádně prohlédla. Když promluvila, její kdysi liverpoolský přízvuk překrývalo transatlantické huhňání. „Blbý, co?“

Shauna svěsila ramena. „Díky Bohu, že jsi tady. Měla jsem pocit, že se zblázním.“

„To je blbost, jsi nejvíc při smyslech ze všech lidí, co znám.“

„Už ne. Kdo je to v tom cadillacu?“

Roxy na ni laškovně mrkla, vzala ji za ruku a vyvedla na balkon. Dole se na ně ze sedadla řidiče díval pohledný mladík s olivovou pletí, který vypadal o polovinu mladší než ona.

„To je Marco, není nádherný?“

Marco přátelsky zamával a Roxy mu poslala polibek. „Byl jedním z mých modelů na milánském fashion weeku – anglicky moc neumí, ale ví, co a jak, a stejně toho moc nenamluvíme, jestli víš, co tím myslím.“ Vyzývavě povytáhla obočí.

„A co se stalo s tím mladým návrhářem, kterého jsi tak prosazovala? Říkala jsi, že tě zbožňuje a že bez něj nemůžeš žít?“

Roxy se zamračila. „Jason Turner? Nějak mu narostl hřebínek, chtěl, abych mu dohodila novou značku. Možná bych mu i vyhověla, kdybych ho nepřistihla, jak šuká s jednou ze stážistek. Řekla jsem mu, ať se odstěhuje, táhne k čertu a zařídí si to sám za vlastní peníze.“

„Sakra, to mě mrzí.“ Shauna cítila, že pod vším tím siláctvím má Roxy zraněné city.

Roxy její soucit odbyla mávnutím ruky. „Takových je dvanáct do tuctu. A Marco nemá šanci udělat totéž – za pár týdnů se musí vrátit na univerzitu, takže náš čas je daný a snažíme se ho maximálně využít.“ Roxy se uličnicky usmála. „No nic, dost o mně. Je čas si promluvit. Potřebuju něco k pití.“

„Suché martini?“

„Ty mě tak dobře znáš.“

„Tomu říkám pořádné přivítání,“ pochvalovala si Roxy, když se usadily do křesílek ve španělském koloniálním stylu s výhledem na město. Nohy na jehlových podpatcích hodila na nízký stolek, napila se husté čiré tekutiny, vylovila olivu a strčila si ji do pusy. „Boží. Tak to vyklop.“

„Je Marco v tom autě v pohodě? Neměly bychom ho pozvat sem k nám?“

„Neměň téma. Marco je v pohodě – poslouchá soundtrack k další show Ralpha Laurena. Vystupuje v Paříži.“ Znovu usrkla pití a přitom Shaunu pozorně sledovala. „Tak jak se máš? Jak to šlo v Irsku?“

Shauna se zadívala do svého Whiskey Mac koktejlu a kroužila sklenkou, aniž se napila. „Táta umřel. Pohřeb byl minulý týden.“

„Ale ne, zlato!“ Roxy okamžitě vyskočila z křesla, klekla si vedle ní a energicky ji objala. „Shauno, proč jsi mi nezavolala? Víš, že bych všeho nechala a přijela.“

Konečně byla s kamarádkou, které se mohla svěřit, ale nedokázala najít slova. Roxy ji držela a konejšila, zatímco vzlykala.

„Chuděrko. Nemůžu uvěřit, jaký podělaný rok jsi měla. Jako bys sis s Danem nevytrpěla dost.“

„Jen mě mrzí, že se o tom všem musel táta před smrtí dozvědět. Měl Dana moc rád, muselo mu to zlomit srdce.“

„Tebe miloval víc, bylas jeho princezna. Kdyby mu bylo dost dobře, poslal by Dana do háje.“

Shauna sebou trhla.

„Promiň, zlato.“

„To je v pořádku, možná máš pravdu. Jen bych si přála, aby to máma nechala být. Celou dobu mi připomínala, jak moc jsem je zklamala.“

„Šmarja, no tak! Dvě Emmy, spousta oceněných televizních seriálů a filmů, víc peněz, než se jí kdy mohlo zdát – díky čemuž sis mohla dovolit koupit dům, ve kterém bydlí, a auto, kterým jezdí – a tvoje matka pořád nedokáže uznat, že jsi úspěšná? Někdy si myslím, že by byla radši, kdybys na univerzitě zkejsla u účetnictví, pak se vrátila domů a našla si nudnou práci v Galway.“

Shauna se zasmála, ale vzápětí se znovu rozplakala. „Přála sis někdy vrátit čas, vrátit se do doby, kdy jsme studovaly a měly všechno před sebou?“

„Když jsme bydlely na kolejích v Manchesteru?“ Roxy ironicky povytáhla obočí. „Bože, už je to celá věčnost, co? Ale v hloubi duše jsme pořád stejné, ne?“

Shauna se zadívala ven, přes losangelské střechy k Santa Monice v dálce, a ztratila se v myšlenkách. Pak smutně zavrtěla hlavou. „Posledních pár měsíců mě změnilo, Roxy. Myslím, že už nikdy nebudu stejná jako dřív.“ Snažila se ovládat, ale bylo toho příliš. Pevně zavřela oči a přála si zadržet slzy, ale nedokázala to.

Roxy jí pevně stiskla ruku. „Hej, ty to zvládneš, slyšíš mě? Překonaly jsme i horší věci.“

Shauna znovu zavrtěla hlavou. „Slíbila jsem si, že už mi nikdy nikdo takhle neublíží, ne potom…“

„Hej, zvládly jsme to tenkrát a zvládneme to i teď. Nejsi naivní devatenáctka, které se zhroutí svět, protože ji někdo podrazil. Dobře, Dan se zachoval jako hajzl, ale nepochybně tě miloval. Zapomeň na tu hnusnou mrchu, která ho dostala do těch svých chamtivých spárů – ta pro Dana nic neznamenala. Víš, jak to chodí: truchlíš, poučíš se a jdeš dál – tak jsme to dělaly vždycky.“

„Opravdu? Opravdu se přes to můžu přenést, líp než jsme se přenesly přes to léto v Řecku? Ať děláme, co děláme, pořád si to neseme v sobě.“

Roxy přikývla, ale nepřistoupila na to. „Neříkám, že bys měla zapomenout, co se stalo – to nemáš v povaze. Jen se tím nenech sežrat zaživa.“

Shauna se zhluboka nadechla a pak do sebe kopla whiskey na ex.

„Pomalu, děvče.“

„Nesnaž se mě zastavit, potřebovala jsem to.“ Shauna se zhluboka nadechla. „Podívej, Roxy, vím, že máš pravdu, musím jít dál. Ale nevím jak. Chci říct – co mě ještě čeká?“

„Po krůčcích to zvládneme. Teď se ale musíš soustředit na to, abys překonala příštích pár týdnů, kdy budeš čelit novinářům a drbům. Vzpomeň si na to staré přísloví: Nic není starší než včerejší noviny. Dostaneš se z toho, hlavu vzhůru.“ Odmlčela se. „A pak se možná pustíme do zabíjení démonů.“

„Těch mám docela dost.“

„Já taky. Takže je vezmeme jednoho po druhém a sejmeme je.“

Shauna přikývla, ale zelené oči měla plné nejistoty. „Ty a já proti celému světu?“

„Si piš. Stejně jako vždycky, jen tentokrát jsme líp oblečené.“

Musela se usmát, povzbuzená Roxyinou bezmeznou silou a sebedůvěrou.

„Musíme tě taky dostat zpátky do práce – nemůžeme dopustit, aby ti nějaká bezohledná kráva vyfoukla zajímavé role. Ne když by ti nejlepší režiséři obětovali pravou ruku, abys hrála v jejich filmech. A navíc…“ Roxy se Shauně zadívala do očí, „možná je načase, aby ses vrátila…“

„Vrátila kam?“ zeptala se Shauna, ale v srdci už znala odpověď.

Kapitola 3

Monako, červen 1982

Shauna se usmívala a myslela na domov. Ramena, na kterých už jí stihly naskákat malinké pihy, jí prohřívalo příjemné teplo středomořského slunce. Na léto tu bylo mnohem větší spolehnutí než na západním pobřeží Irska. Táta by měl radost, že si to užívá, ale u matky si tak jistá nebyla. Ta jí dala velmi jasně najevo, že by podle ní měla trávit prázdniny spíš studiem než „poflakováním“. Shaunu napadlo, jestli její matka vůbec ví, co je to zábava, když se v ní mermomocí snaží všem ostatním zabránit. Hned tu myšlenku zaplašila, odhodlaná nenechat si tuhle chvíli ničím zkazit. Konečně byla tady, na místě, o kterém snila od doby, kdy byla malé děvčátko a učarovala jí vyrovnanost a krása Grace Kellyové poté, co na jejich staré otlučené televizi zhlédla muzikál Z nóbl společnosti.

Shauna se rozhlédla po monacké skále a poznávala známé památky: oceánografické muzeum, knížecí palác, justiční palác a katedrálu.

Monako bylo každým coulem tak krásné, jak si představovala, a ona se doslova chvěla vzrušením při pomyšlení, že za dalším rohem možná zahlédne samotnou kněžnu Grace. Viděla odsud na bílé kamenné věžičky paláce a terakotové tašky na střechách. Jestlipak byla kněžna někde uvnitř těch chladných kamenných zdí? Rodina právě pobývala v rezidenci, jak Shauna zjistila, když se před dvěma dny vydala do paláce. Dokonce se jí podařilo vytáhnout i Roxy pod záminkou, že by třeba mohly narazit na mladého playboye prince Alberta.

Shauna se se šťastným povzdechem opřela o zábradlí. Měla před sebou celé léto. Připadalo jí to jako zázrak probouzet se každé ráno do slunečního svitu a nemuset s sebou všude tahat svetr nebo pláštěnku. Nosit žabky den co den bylo blaho.

Nádherný výhled tady nahoře v botanické zahradě stál za ten strach, který jí svíral srdce, když se sem vplížila se skupinou turistů. Kolikrát bude muset odříkat Zdrávas jako pokání za to, že se vyhnula placení vstupného? Bůh by jí tohle sluncem políbené panorama jistě neodepřel.

Ta atmosféra byla opojná. Bohatství a luxus, kam se podívala. Shauna nikdy nic podobného neviděla a byla oslněna krásnými lidmi navštěvujícími kavárny a restaurace v přístavu, jejich úžasným značkovým oblečením a vkusnými drahými šperky. Záviděla okouzlujícím manželkám doprovázeným pozornými manželi v bílých kalhotách a tmavomodrých espadrilkách se sakem od Armaniho přehozeným přes opěradlo židle. Zdálo se, že všichni večeří fruit de mer a popíjejí ledové červené Campari. Toužila být jednou z nich.

Ve skutečnosti se jim ale už po deseti dnech výletu rychle tenčily zásoby franků. Monako bylo mimořádně drahé. Teď už chápala, proč se mu říká hřiště bohatých – tohle místo nebylo pro obyčejné smrtelníky s batůžkářským rozpočtem, jako byla ona. Dělaly s Roxy, co mohly, aby ušetřily, stopovaly do Doveru a pak přes kanál až do Paříže, ale stejně musely zaplatit za trajekt, jídlo, ubytování a jízdenku na autobus do Monaka. Přes všechny velkolepé plány a liverpoolskou nafoukanost se Roxy ukázala být dost bezradná, dokonce se jí cestou podařilo zapomenout jejich stan na čerpací stanici. Ale díky její výmluvnosti a prohnanosti se nakonec do Monaka dostaly a celou cestu se smály a užívaly si svobody. Momentálně sdílely podkrovní pokoj ve zchátralé ubytovně kousek od Rue Bel Respiro, ale déle už si tam nemohly dovolit zůstat. Pokud nenajdou způsob, jak si něco vydělat, jejich bublina brzy splaskne.

Shauna si povzdechla a vzpomněla si na ranní rozhovor s Roxy…

„Au, bolí mě hlava.“ Roxy Lennonová schovala hlavu zpátky pod přikrývku, i když už bylo skoro poledne. Černé vlasy jí trčely na všechny strany a krví podlité oči ještě nesly stopy po včerejších linkách.

„To máš za to, žes až do rána flámovala na večírku a pak mě nenechala spát, když jsi vykládala, jak je Thierry úžasný.“

„Thierry, Thierry. Thierry. Ach, Shauno, on je tak nádherný. Jako řecký bůh – Zeus, nebo to byl Apollón? Jako jeden z těch chlapíků, které vídáš v oblacích na renesančních obrazech. A jak líbá… Úžasně.“

„No a nemohl by použít trochu svých božských schopností a pomoct nám najít práci?“

„Práci?“ Roxy znovu vystrčila rozcuchanou hlavu a znechuceně nakrčila nos. „Musíš všechno zkazit?“

Shauna se ušklíbla. „Bohužel jo. Ale nemyslíš, že je pro tebe trochu starý? Musí mu být nejmíň přes čtyřicet.“

„Drahoušku,“ Roxy dramaticky zakoulela očima, „nemáš ani ponětí, jaké výhody přináší chození se zkušeným mužem.“ Zatřepotala řasami.

Shauna se zasmála a hodila po ní ručník. „Zeptám se v té restauraci na rohu. Ve výloze měli cedulku. A poptám se v hotelech u nádraží.“

Roxy vystrčila zlatavě opálené nohy zpod zářivě bílých přikrývek a chystala se vyskočit z postele, když kocovina znovu udeřila. „Bože, já snad umřu! Přines mi croissant nebo bagetu… a jedno to radioaktivní kafe, co tu všichni pijou,“ zasténala, svalila se zpátky na postel a přehodila si paži přes oči.

„Můžeme si dovolit tak jednu bagetu napůl!“ Shauna vklouzla do žabek a popadla plátěnou tašku.

Nedokázala se na Roxy zlobit. Propánajána, bylo krásné ráno a byly v Monaku! Když bude třeba, vždycky můžou spát na pláži. S Roxy se seznámila v říjnu předchozího roku, byly sousedky na jedné z univerzitních kolejí. Když ji uviděla poprvé, připadala jí jako ztělesnění pohody. Tenkrát na sobě měla kraťoučké džínové šortky přes pruhované punčocháče, odrbané tričko roztržené na hrudi, čímž odhalovalo černou podprsenku praskající ve švech, kolem očí silné černé linky a na rtech krvavě rudou rtěnku. Shauna si vedle ní připadala ve svém pohodlném jednoduchém vlněném svetru a džínách jako plachá venkovská myška.

„Jmenuju se Roxy.“ Vysvětlila jí, že studuje oděvní návrhářství. „Jednou ze mě bude slavná návrhářka,“ konstatovala věcně. „Všichni velcí návrháři jsou skvělí krejčí, takže se snažím získat potřebné dovednosti. A co ty?“

Shauna zaváhala, než odpověděla: „Já budu účetní.“

Roxy vzhlédla od přetékajícího kufru, který právě vybalovala. Chvíli jen mlčela a s užasle vykulenýma očima zírala na svou novou spolubydlící. Pak vyprskla smíchy.

„Čemu se směješ?“

„Nedokážu si představit nikoho, kdo by byl míň účetní než ty.“

„Jak to myslíš?“ zasmála se i Shauna.

„S těmi zrzavými vlasy a zelenýma očima vypadáš jako z obrazu od Rubense – měla bys být modelka nebo filmová hvězda nebo tak něco, ne zatracená účetní.“

Netrvalo dlouho a Shauna začala věřit, že má její kamarádka pravdu. Celé dny se probírala čísly s pocitem, že jí něco chybí. Naštěstí tu a tam pro Roxy zaskakovala jako modelka pro řadu jejích výtvorů, takže její šatník míň připomínal Marks and Spencer a víc Vivienne Westwoodovou. Tady v Monaku doslova cítila, jak se probouzí její pravé já. Tušila, že je na prahu něčeho vzrušujícího.

Zadívala se na vzdálené lodě kotvící v přístavu Port Hercules a zavrtěla hlavou. Možná ji rozechvívala jen atmosféra prázdnin a pocit svobody, když se dostala z nudného starého Manchesteru.

Jestli si brzy nenajdou nějakou práci, vrátí se domů dřív, než jejich cesta vůbec začala. Už se necítila tak sebejistě jako ráno. Zašla do levnějších hotelů dole u nádraží a podél trati, ale zjistila, že málokdo z hotelového personálu mluví anglicky, a pokud ano, tak to nedali najevo. Nezdálo se, že by na ně její chabá francouzština udělala dojem, kroutili nad ní hlavou, a jakmile jim došlo, že hledá práci a ne pokoj, mávli nad ní rukou. Její obvyklý sluníčkový pozitivismus dostal studenou sprchu, ale nevychladl úplně, a tak se vydala nahoru do zahrad, aby si srovnala myšlenky a naplánovala strategii.

Po chvíli přemítání popadla batoh, vydala se po cestičce z kopce, opustila zahrady a sešla dolů k přístavu Port Hercules. Místní lodě ji fascinovaly, většina byla větší než dům, ve kterém vyrůstala. Seřazené podél pontonů nabízely vhled do života bohatých lidí. Ženy se štíhlými, dokonalými postavami v titěrných bikinách – hádala, že navzdory malému množství látky musely stát celé jmění – přecházely z paluby na palubu, nápadně předváděly svá privilegia, v ruce sklenku šampaňského třpytícího se ve slunci jako diamanty. Skupinky lidí ve vzdušných šálech a značkových tričkách se scházely na zadních palubách, aby se najedly, a obsluhoval je personál v námořnicky modrobílých uniformách. Byl to jiný svět, který Shauně připadal neskutečně sofistikovaný a vzrušující. Tyhle lodě patřily do filmů a časopisů.

Obcházela rušné tržiště a při pohledu na pestrobarevné stánky plné sytě červených zralých rajčat, leskle zelených salátů a tolika různých smetanově žlutých sýrů jí kručelo v břiše. Den předtím si všimla, že obchodníci vyhazují nedokonalé ovoce na hromady odpadků vzadu za stánkem, a tak se co nejnenápadněji proplížila do mezery za stánky a zamířila k jedné z rozbitých dřevěných bedýnek s ovocem. Pokradmu se rozhlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nepozoruje, a sebrala pár ošklivě potlučených pomerančů a jablek, která byla na jedné straně dost pomačkaná. Stánkaři je sice neprodají, ale ty dobré půlky by se určitě daly sníst. Doma se nikdy nic nevyhazovalo. Jakmile si nasyslila kořist do igelitového sáčku uvnitř své plátěné tašky, přešla kolem několika stánků a chystala se sebrat pomačkanou hlávku salátu, když vtom se ozval hlas: „Tu as faim?“

Shauna překvapeně vzhlédla a s úsměvem pokrčila rameny. Vzpomněla si na svou školní francouzštinu: „Un peu.“

Atraktivní tmavovlasá žena si Shaunu pobaveně prohlížela.

„Nedělám nic špatného.“ Vystrčila bradu, odhodlaná nenechat se zahanbit kvůli obědu. „Stejně to vyhazují.“

Žena si ji prohlédla a pak ji oslovila anglicky: „Nevypadáš jako žebračka.“

„Nejsem… jen mi trochu došly peníze, to je celé… hledám si práci.“

„V odpadcích?“

Shauna pokrčila rameny a trpce se na ženu usmála.

„Jakou práci?“

„Cokoli,“ řekla. „Jsem pracovitá. Studuju na univerzitě, pracovala jsem v baru, jako pokojská a umím…“ Co by mohla umět? „Umím uklízet, loupat brambory a psát na stroji… trochu.“

„Pracovala jsi někdy na jachtě?“

Shauna s vykulenýma očima zavrtěla hlavou. „Ne, ale učím se rychle.“

„Jak se jmenuješ?“

„Shauna O’Brienová. Jsem z Irska. Hrabství Galway.“

Žena se usmála a poklepala na svůj přetékající košík. „Jsem Chantelle, pracuju na lodi Svatá Helena, jsem lodní šéfkuchařka. Dnes ráno nás jeden člen posádky hodil přes palubu, takže nám chybí lidi.“ Odmlčela se a prohlížela si Shaunu od hlavy až k patě. „Líbí se mi tvůj obličej, působí důvěryhodně.“ Usmála se. „Jestli půjdeš se mnou, můžu ti zařídit pohovor se šéfem.“

„Vážně?“ Shauna nemohla uvěřit svému štěstí.

„Víc ale udělat nemůžu, to on se bude muset rozhodnout.“ Ukázala na košík a dvě tašky u svých nohou. „Mně by se hodila pomoc hned s tímhle nákupem. Viens, musíme jít.“

Shauna okamžitě zvedla obě tašky. „Ano, madam.“ Možná na ni tam nahoře přece jen někdo dával pozor. Nepochybně za to mohla poděkovat své matce.

Kapitola 4

Chantelle mrštně vyskočila na palubu, odložila košík anatáhla se pro tašky, které nesla Shauna. Se srdcem vkrku jí je podala, příliš ohromená, než aby něco řekla. Tohle nebyla obyčejná jachta, ale plovoucí palác. Vpodstatě výletní loď.

„Allons,“ zavolala Chantelle akývla směrem klávce, zatímco poskakovala po malých schůdcích. „Je to docela bezpečné.“

Shauna přikývla audělala krok vpřed. Ještě pořád nemohla uvěřit, že nastupuje na jachtu vmonackém přístavu Port Hercules. Nemohla se dočkat, až to řekne Roxy.

„Počkej tu chvíli.“

„Dobře.“ Jak se rozhlížela kolem, zmocnila se jí nervozita. Po obou stranách lodi byly schody vedoucí na horní paluby. Před sebou viděla stinné posezení sbílými, modře lemovanými koženými sedačkami uspořádanými kolem nízkého skleněného stolku. Nebylo těžké si představit, jak se tu vpodvečer scházejí okouzlující lidé oblečení vnejlepších šatech apopíjejí koktejly, než se vydají povečeřet do některé zmnoha drahých restaurací na nábřeží.

Za ním se nacházel světlý, vzdušný salonek, tak prostorný, že při pohledu na něj nevěřícně zamrkala. Obrovskými okny po obou stranách dovnitř proudilo sluneční světlo aozařovalo půl tuctu plyšových pohovek slesklými dřevěnými stoly ozdobenými dokonale rozmístěnými lampami stěžkými podstavci. Kolik lidí by na téhle lodi mohlo přespat, uvažovala. Kdo si může dovolit vlastnit něco takového? Vpřístavu byla spousta velkolepých jachet, ale tahle byla nejspíš ta největší anejpůsobivější.

Shauna byla nervózní. Neměla stímhle způsobem života ani slidmi, kteří ho vedou, žádné zkušenosti. Uvažovala, že se vrhne klávce auteče do bezpečí přístavu, než se Chantelle vrátí ise šéfem, když vtom zaslechla blížící se hlasy alehké kroky na schodišti. Narovnala se, zvedla bradu adoufala, že udělá dobrý dojem.

Objevila se štíhlá dívka, jejíž zlatavé opálení jen zvýrazňovalo platinově blond vlasy. Na sobě měla miniaturní bikiny neponechávající nic fantazii ak nim ty nejdelší anejopálenější nohy, jaké kdy Shauna viděla. Pohybovala se spřirozenou sebejistotou někoho, komu svět leží unohou akdo to ví. Hlavu měla otočenou asmála se na muže, který se zastavil na schodech. Shauna zněj viděla silné, opálené asvalnaté nohy, ale trup jí zůstal skryt.

„No tak, Demetrie. Bude jim to trvat věčnost. Pojďme hned.“

„Normandie. Vždycky tak netrpělivá,“ ozval se hlas hladký ahutný jako melasa. Zněčeho vjeho tichém témbru jí naskakovala husí kůže na rukou. Anebo to možná bylo tím, že po všem tom slunci stála ve stínu.

Dívka poskakovala dolů ze schodů apak proběhla kolem Shauny, ani se neohlédla. Její luxusní sandály klapaly na dřevěných prknech.

Vzorném poli se jí objevila široká hruď vykukující zrozepnuté bílé lněné košile volně zastrčené do šortek. Shauně vyschlo vkrku. Ještě nikdy nebyla tak blízko polonahého muže, auž vůbec ne takhle vypracovaného.

Než se stačila pohnout, všiml si jí.

„Ale copak to tu máme?“ zeptal se azelenohnědé oči se mu pobaveně rozzářily.

„Ehm… Čekám na… na… na…“ Prokrista, proč si nemůže vzpomenout, ským se má setkat?

„Tak ona je stydlivá?“ dobíral si ji ana zarostlé tváři se mu nečekaně objevil dolíček. Nepokoušel se nijak zakrývat, jak jí pohledem klouzal po těle. Zjeho hříšně vyzývavého úsměvu Shauně zrudly tváře. Bylo na něm něco tak bezostyšně sexuálního, že si připadala nedospěle ahloupě.

„Ach, pane. Omlouvám se.“ Vedle ní se objevil mírně zadýchaný mladý muž vuniformě. „Děláme pohovory, hledáme náhradu za tu dívku, která dnes ráno odešla.“

„No, ta už je lepší.“ Muž zvedl jeden koutek aočima přelétl její tvář. „Na rozdíl od své předchůdkyně je tady, adokonce přišla včas.“

Než to Shauna stihla zpracovat, už ji vedli do podpalubí do velké kuchyně bez oken, kde se Chantelle věnovala přípravě salátu.

„Posaď se,“ vyzvala ji Chantelle aotevřela obrovskou lednici po okraj nacpanou jídlem.

Muž vuniformě se posadil naproti ní. „Dobrý den, Shauno, vítej na palubě Svaté Heleny. Jsem Jeremy Prior, stevard. Chantelle mi prozradila, že hledáš práci. Co umíš?“

Shauna zopakovala, co předtím řekla Chantelle.

„Hledáme někoho, kdo by mohl pracovat vkuchyni, stlát postele, uklízet koupelny, servírovat jídlo – zkrátka od všeho trochu. Musí to být někdo, kdo se nebojí těžké práce, je zdvořilý avýkonný abude se starat ohosty na palubě. Budeš se taky muset rychle přizpůsobit, abys zvládla mladého Demetria.“ Zasmál se. „Viděl jsem tě nahoře. Má pro dívky slabost anebojí se to dát najevo, ale dál nezajde.“ Podíval se přímo na Shaunu. „Na takové věci tu máme pravidla.“

Shauna přikývla acelou dobu přemýšlela, co se stalo sdívkami, které ta „pravidla“ porušily.

„Měla bys zájem? Je to těžká práce, ale Theodosisovi jsou dobří zaměstnavatelé.“

„Ve srovnání sjinými jsou to úplní andělé,“ dodala Chantelle, přinesla talíř sendvičů apoložila ho na stůl. Přisunula jej kShauně. „Na, vypadáš, že bys něco snědla.“

„Děkuju.“ Shauna se na ni vděčně usmála. Nakrájená bageta plněná kuřecím masem asalátem byla mnohem lákavější než to pomačkané ovoce vjejí tašce.

„Máš nějaké dotazy?“ zeptal se Jeremy.

Chantelle obrátila oči vsloup. „Plat, Jeremy.“

„Ach ano.“ Pak vyřkl depresivně nízké číslo. Tak tak by pokrylo nájem, ale už by nemohla jíst.

„Aje vtom zahrnuté ijídlo?“ Kývla směrem ktalíři se sendviči.

„Ano, plná penze aubytování. Ale jestli jsi ještě nebyla na jachtě, možná by sis chtěla nejdřív prohlédnout kajutu, než se rozhodneš.“

„Bydlení astrava?“ Shauna se zamračila apřipadala si hloupě, že jí nedošlo, že tahle práce bude zahrnovat bydlení na lodi. „Myslela jsem, že…“ Zasmála se sama sobě. „Myslela jsem, že hledáte jenom služebnou nebo něco takového, když jste vpřístavu. Někoho, kdo by denně docházel.“

Jeremy iChantelle se rozesmáli. „Ne, když se přidáš kposádce, upíšeš svou duši,“ řekla Chantelle. „Není to pro každého. Ale myslím, že zapadneš.“

„Na jak dlouho byste mě potřebovali? Vpolovině září se musím vrátit na univerzitu.“

„To není problém. Za pár dní zamíříme na Korsiku, pak to vezmeme do Itálie na pobřeží Amalfi apak dolů kolem jižní Itálie adál do Řecka. Dostaneš se pak odtud domů?“

„Zní to skvěle, ale já…“ Nemohla Roxy opustit. Přijely sem společně, ačkoli od chvíle, kdy Roxy během jejich první noci vMonaku potkala vnočním klubu Thierryho, to vypadalo, že chce trávit každou minutu sním.

„Netrpíš na mořskou nemoc, že ne?“ zeptala se najednou Chantelle.

Shauna se zasmála. „Ne, už mockrát jsem plula přes Irské moře. Na lodi jsem jako doma.“ Znovu si vzpomněla na Roxy apřemýšlela, jestli by se neměla vrátit sní azkusit, jestli by je třeba nevzali obě.

„Můžu… můžu dát vědět ráno?“

Zpátky do hostelu se vrátila trochu všoku znávštěvy Svaté Heleny. Zvažovala, co dělat. Než vyšla poslední patro schodů, rozhodla se, že tu práci odmítne. Ale když otevřela dveře, Roxy si za Thierryho dozoru zrovna cpala oblečení do batohu. Když uviděla Shaunu, rozzářila se vzrušením.

„Shauno, Thierry nám zachránil život!“

Shauna se podívala na Thierryho. Byl ve středních letech, pohledný sostře řezanými rysy, prošedivělými vlasy aopálenou pletí, jež svědčila oletech strávených pod středomořským sluncem. Shauna si uvědomila, že omuži, který Roxy tak zaujal, nic neví, anebyla si jistá, jestli sdílí její nadšení.

Roxy dál vzrušeně blábolila: „Thierry má dům na jihu Francie, je to umělec apřátelí se srůznými lidmi – návrháři jako Jean Paul Gaultier aJohn Galliano. Od nich bych se toho mohla fakt hodně naučit. Thierry říká, že můžeme jet obě, je to vážně blízko pláže anemusely bychom platit…“

Thierry aShauna se po sobě podívali.

„Pověz mi něco olidech, kterým loď patří.“