Rex Heyes 

Vezmi si můj kolt 

Z německého originálu Nimm meinen Colt und kämpfe 

přeložil Marek Pavka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2014-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-2015-0 (mobi) 

Ten muž stál v křoví vedle svého koně a pozoroval požár, který se šířil po svazích kopce.

K nebi stoupaly oblaky kouře.

„Je to tu pořád stejné,“ řekl ke svému vraníkovi. „Trable se tu řeší jako všude na Západě – s koltem v ruce.“

Vraník tiše zafrkal. Stříhal ušima a v záři ohně se mu leskly oči.

Po nějaké době požár dohořel. K nebi stoupal černý kouř. Třeskl ještě jeden výstřel.

Osamělý muž si povzdechl.

„Well, vypadá to, že nás čekají těžkosti. A to jsem si myslel, že tu zapomenu na starý život. Co myslíš, Triggere, otočíme se, nebo pojedeme dál?“

Vraník znovu zafrkal. Muž ho poplácal po krku.

„O.K, já vím, co mi chceš říct. Ty a já se přece několika banditů bát nemusíme, že?“ Říkalo se, že na severu je prý ještě volná půda – a to bylo přesně to, co hledal. Znovu přemýšlel o noční přestřelce a pak si řekl, že se nevzdá.

Přesto zůstal ostražitý a nerozdělal oheň, přestože noc byla chladná. Za ranních červánků uviděl skupinu jezdců, kteří klusali po jednom hřebeni.

Mnohem později toho rána, když slunce již stálo vysoko na obloze, zastavil na tom samém hřebeni a prohlédl si stopy.

Jeden z těch koní musel mít nemocné kopyto, protože byl okován ne prostou podkovou, nýbrž půlkruhovitou destičkou, která chránila citlivý vnitřek kopyta. Proto se jeho stopy zřetelně odlišovaly od ostatních otisků.

Muž svraštil čelo a přemýšlel. V kraji, kde byli koně levní, si jezdec nechal takového koně jen tehdy, pokud byl tento handicap vyvážen jinými kvalitami. Možná to byl dobrý běžec. Psanci takové koně měli v oblibě, protože na nich mohli rychle uniknout nebezpečí.

Po chvíli ten muž pokrčil rameny. Nebyla to jeho věc. Byl cizinec a záležitosti toho kraje se ho netýkaly.

Chtěl jenom na sever, nic jiného. Jemně se ostruhami dotkl vraníkova břicha. „Pojď, Triggere!“

Cvalem se pak vydal k Bottle Necku.

*** 

Bottle Neck ležel uprostřed prérie, která na třech stranách jako by neměla konce, zatímco na severozápadě byla ohraničena modravými hřebeny.

Stavební dříví bylo drahé, jelikož muselo být přiváženo z daleka. Proto byly domky v Bottle Necku převážně z drnů. Takové chýše byly na prérii normální. Některé domy měly ještě střechy z podehtovaných plachet, na jiných už rostlo býlí. V celém Bottle Necku byly jen tři budovy sbité ze zvětralých desek. Jednou byl saloon, který byl tak jako všude jinde středobodem města. Jmenoval se, bůhvíproč, „Oriental“. Druhou byla nájemná stáj. A třetí vězení. Se svými zamřížovanými okny znamenalo na Bottle Neck neuvěřitelný luxus.

Pozdě odpoledne se na prašné ulici objevil cizinec. Když se ohlédl, spatřil v dáli černý oblak. Lidé v Bottle Necku o něm též museli vědět, ale nikdo se o to nestaral.

Když muž uviděl saloon, zastavil. Měl žízeň. U nájemné stáje sesedl a zavolal na stájníka. Nikdo však nepřišel. Proto nechal vraníka ve stínu a napojil ho, než se vydal k saloonu.

„Co myslíš, mohli bychom tu zůstat přes noc?“ zeptal se

Město působilo tak, jako by ho dusila něčí moc. Cizinec taková města znal. Viděl muže, kteří si ho pokradmu prohlíželi, načež se rychle klidili.

Položil ruku na lítací dveře. V té chvíli kdosi vyšel ven a vrazil do něj.

„Kruci, to nemůžeš dávat pozor?“ vyhrkl.

Cizinec ustoupil stranou. „Je mi líto, ale myslím, že jste to byl vy, kdo nedával pozor,“ chladně opáčil.

Muž, který před ním stál, byl stejně vysoký jako on a působil stejně drsně. Bylo na něm vidět, že rád vyhledává spory.

„Co?“ zvolal.

Cizinec pokrčil rameny. „No dobrá, nechci žádné trable, omlouvám se. Ale teď ustupte, mám žízeň.“

Ze saloonu vyšel další muž. Byl mnohem menší než ten první a vypadal jako Mexičan. Nebo jako míšenec. Ti byli vůbec nejhorší.

„Slyšels to, Chico?“ vyhrkl vyšší muž.

„Prý má žízeň.“

Chico naklonil hlavu a zazubil se na cizince.

„Žízeň, seňore? Slate má pravdu. Už brzy žízeň mít nebudete.“

Slate byl vyšší z nich. Cizinec svraštil čelo.

„Poslouchej,“ řekl chladným hlasem,

„nemám chuť tu s vámi ztrácet čas. Co ode mě chcete? Dělejte, mluvte!“

„Řekni mu to, Slate,“ řekl Chico.

Slate položil dlaň na pažbu revolveru. Z jeho oděvu se linul pach potu. A ještě něčeho jiného: spáleného dřeva.

„Cizinče, viděli jsme vás, když jste přijel,“ procedil mezi zuby. „A poznali jsme koně, na kterém jste přijel. To už chce velkou drzost přijet na jednom z nejlepších koní pana Silvera do tohoto města.“

„Pana Silvera?“ zeptal se cizinec. Slate přikývl.

„Správně. Dodge Silvera. Patří mu ranč Šíp. A vsadím se, že váš vraník se ještě před pár týdny pásl na jeho pastvinách.“

„Tu sázku bys vyhrál, amigo,“ řekl Chico s úsměvem.

„Vraník a já k sobě patříme už dlouho,“ řekl cizinec. „Žádný cejch Šípu na něm nenajdete. Jenom vyřazovací cejch kavalerie.“

„Ten chytrák!“ vyhrkl Slate. „To je právě to. Pan Silver toho koně koupil od armády a přihnal ho na své pastviny. Než ho stačil přecejchovat, někdo mu ho uloupil.“

Ukázal na cizince.

„Ty, přítelíčku. A za to tě Silver nechá pověsit.“

Cizinec si odsunul klobouk do zátylku a rozesmál se.

„Ten trik je tak starý, že by na něj neskočila ani má babička. Měli byste si vymyslet něco lepšího.“

Slate se otočil ke svému kumpánovi.

„Chico, on se nám ještě posmívá!“ vyhrkl.

Zničehonic se rozmáchl a udeřil.

Cizinec jeho pěsti nestačil uhnout. Slate ho trefil do brady. Bylo to, jako by mu v hlavě vybuchla nálož. Když se probral z mdlob, ležel na ulici a Chico se Slatem stáli nad ním.

„Takto zacházíme se zloději dobytka!“ vyhrkl Slate.

Náhle vytáhl kolt a namířil ho na cizince.

„To je ono, amigo mio,“ řekl Chico. Slate řekl k muži na zemi: „Zůstaň ležet, nebo ti provrtám hlavu olovem, rozumíš?“ Potom kývl na Chica. „A teď přiveď svého koně. Vsadím se, že Dodge se pobaví, až ho uvidí.“

„Poslouchejte,“ řekl cizinec, „neznám ani vás, ani toho vašeho Dodge Silvera. A protože jsem tu nikdy nebyl, nemohl jsem Triggera ukrást, rozumíte?“

„Jestli budeš dál žvanit, koupíš kulku,“ odsekl Slate. „Přiveď toho vraníka, compadre!“

Chico běžel do nájemné stáje, načež se vrátil s vraníkem.

„Je to dobrý caballo. Opravdová třída, jenom je trochu unavený. Chápu, že jste ho ukradl, seňore. Neměl jste ale být tak drzý a jezdit na něm sem.“

„Jdi k čertu!“ zamumlal cizinec. Věděl, o co jde. Ti dva byli ochotní vypovídat u soudu, že toho vraníka ukradl – a takové svědectví většinou stačilo.

„Jestli mi vezmete mého koně, jednoho dne vás oddělám!“ řekl.

Slate se zazubil.

„To sotva. Chico teď totiž toho koně odvede na Šíp. A Dodge Silver si nenechá svůj majetek ukrást jen tak. Až bude mít svého koně zpátky, přijede sem a pozve tě na kravatový večírek.“

Tak se přezdívalo lynči. Cizinec cítil, že jeho šance klesají. Zároveň pomyslel na střelbu a požár v noci. Tušil, že tam číhá nebezpečí, a přesto svůj instinkt neposlechl. Raději se měl Bottle Necku vyhnout obloukem.

Chico přistoupil k Triggerovi a chytil třmen. Vraník frkal, poulil oči a stříhal ušima. Jako by čekal na nějaké znamení.

Cizinec na zemi náhle zahvízdal – a kůň doslova explodoval.

Otočil se, vykopl zadníma, udeřil kopyty Chica do břicha a bleskově zmizel.

„He!“ zvolal vyděšený Slate.

Obrátil se a přestal mířit na cizince. Ten se vrhl proti němu a vrazil mu hlavou do břicha. Slate zahekal a skácel se na zem. Cizinec mu vyrazil kolt z ruky.

Pak se otočil, protože za sebou slyšel nějaký šramot.

Chico, který byl celý zelený, se posbíral ze země a sáhl si za špinavou, červenou šerpu, zpoza níž vytáhl těžký vrhací nůž. Ocelová čepel se v odpoledním slunci zaleskla.

Cizinec vystřelil od pasu. Chico zařval a pustil nůž. Na ruce měl šrám, z něhož mu kapala krev.

„Příště ti to vpálím do hlavy!“ zvolal cizinec.

V té chvíli se ozval čísi hluboký hlas:

„Slate, nech ten kolt, kde je, nebo koupíš sekané olovo!“

Slateův hlas byl nyní přidušený, když řekl: „No dobrá, Paine, no dobrá.“

Cizinec se pomalu otočil. Slate ještě klečel v prachu a ruku měl nad koltem, který ležel před ním. Neodvažoval se však po něm sáhnout.

Z uličky mezi saloonem a vězením vyšel ramenatý muž. V rukou držel dvouhlavňovou brokovnici a na klopě kabátu se mu leskl odznak městského marshala.

Prošel kolem cizince a chladně se usmál.

„Teď už svůj kolt můžete schovat,“ řekl.“ Pak dloubl brokovnicí do Slatea.

„Zmiz, než z tebe udělám řešeto. A Dodgeu Silverovi řekni jedno: To bylo naposledy, co jsem něco takového přešel jen tak. Jestli někdo z vás ještě jednou vyvolá nějaký spor, skončí za mřížemi. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Hodně jasně, Paine,“ vyhrkl Slate. Skřípěl zuby a střídavě rudl a bledl.

Přesto byl příliš zkušený na to, aby nevěděl, že proti brokovnici nemá šanci.

„Pojď, Chico,“ vyhrkl a chtěl zvednou svůj kolt ze země, ale Paine na něj rychle šlápl.

„Ten zůstane tady. Zabavuju ho, rozumíš? Možná si to příště rozmyslíte.“

Pak namířil na míšence.

„Kdyby tě ten cizinec odpravil, udělal by dobře. Jestli v tom budeš pokračovat, brzo skončíš pod drnem.“

Chico mával zraněnou rukou. V jeho chřestýších očích se jiskřilo.

„Vsadíte se, že zemřete přede mnou, marshale?“

„Zmiz!“ sykl Paine a natáhl kohoutky své brokovnice.

„Chico!“ zvolal Slate.

Přikulhal ke svému koni, odvázal ho a vytáhl se do sedla. Chico ho následoval. Po chvíli odjeli z města.

„Myslím, že se vrátí,“ řekl cizinec.

„Přesto vám děkuju za pomoc, marshale.“ Paine se otočil a jako by náhodou namířil na něj.

„Jak se vlastně jmenujete?“ Cizinec pokrčil rameny.

„Jména jsou jako dým ve větru. Říkejte mi Bill Smith, jestli chcete.“

Paine zavrtěl hlavou.

„Bill Smith? Ne! Teď pěkně půjdete přede mnou a myslete na to, že vám na záda míří dvouhlavňová brokovnice!“

„Podrobuji se násilí,“ zamumlal cizinec a vydal se k vězení.

*** 

„Jen klid, Joe,“ odvětil Paine.

Cizinec svraštil čelo.

*** 