Lex Lane 

Ledové pláně Aljašky 

Z německého originálu Unersättlich wie der Satan 

přeložil Tomáš Butala 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2010-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2011-2 (mobi) 

Yukon Sam stále křičel na psy, kteří jeho zdušený hlas beztak sotva slyšeli. Už dávno nevěděl, jestli je na správné trase nebo ne, jestli ho ta cesta, kterou se pustil, vůbec někdy dovede do Fort Yukon.

Nebyl si jistý, jestli jede rovně, nebo se točí v kruhu. Pokud tohle byla rotující vichřice, což se mohlo klidně stát, pak by se psi točili v kruhu a nikdy by nedoběhli do cíle.

Ach, bylo to jedno! Jako by záleželo na tom, jestli člověk dojede do pekla v kruzích nebo přímou čarou…

Yukon Sam jel před vánicí stejným směrem jako sníh, který na ně blizard stále sypal a dbal jen na to, aby vedoucí pes Luga držel tento směr a nestáčel se stranou, jak se o to stále pokoušel. Nakonec se ale zřejmě smířil s tím, že musí zemřít. A spřežení s ním.

Nepomáhal křik, dokonce ani bič. Psi běželi úsporným klusem, hlavy svěšené. Běželi však pravidelně a vytrvale, stále před blizardem, který je napůl popoháněl.

Stejná otupělost jako psů se zmocnila i člověka. Odhodil bič, protože mu najednou připadal zbytečný, držel se z posledních sil tyče saní a nechal psy běžet, kam a jak rychle chtěli.

Nikdo z nich už necítil smrtící chlad. Nikdo se už nedíval, kam se pohybují. Muž nehybně visel na saních…

Cesta pokračovala hodinu za hodinou, bez přestávky a odpočinku stále tím stejným klusem. Huskyové takto poběží, dokud nepadnou mrtví. A ten muž už možná byl mrtvý. Nehýbal se.

Neviděl vysokou palisádu pevnosti, která se před ním vynořila, neviděl domy rozeseté kolem ní, nevnímal, že řev vichřice polevil, když vjel mezi solidní sruby, nepoznal, že se psi na pokraji sil zastavili a padli na místě, kde stáli.

Jenom Luga zůstal stát.

Stál a pokukoval po nehybném člověku na saních. Po pánovi, který je nikdy neštval jako teď, a který jim bičem zachránil život. Hlasitě zavyl. On byl vůdčí pes. Věděl, co je své malé smečce jako vůdce dlužný. Vyl tak děsivě a tak dlouho, dokud jeho pán nezvedl hlavu a neprocitl ze strnulosti.

Pes zachránil život člověku, který mu předtím zachránil život svou krutou rukou. Sam zvedl hlavu, vracel se ze snového světa, v němž byly vyhřáté pokoje, krásné ženy a ostré nápoje. Vrátil se do drsné reality, která byla ošklivá jako peklo a přesto tak krásná, jako nikde jinde na světě.

Potácivě si hledal cestu sněhem, z něhož blizard vytvořil mezi sruby vysoké přesypy. Šel k Lugovi, popadl ho za drsnou srst na šíji a zacloumal jím, jako by ho chtěl ztrestat.

Huskyové jsou jako muži tam vysoko na severu. Rozumějí jen drsné něžnosti, takovou mají rádi.

„Starý hodný Luga… dobrý pes… teď se můžeš nažrat lososů, až pukneš!“

Popleskal ho ze strany po tlamě, pak se potácel dál. Směrem ke dveřím domu, před nímž psi zastavili.

Byl to saloon Best Chance. Uvnitř se povykovalo a pilo. Všichni rázem zmlkli a znehybněli, když uviděli muže, který stanul ve dveřích jak strašidlo z jiného světa.

„Tananawové!“ zakrákoral Sam. „Na soutoku řek Cana a Sheenjek – už jenom šestatřicet. Na mých saních venku je zlato – vemte si ho – zachraňte – zachraňte…“

Stejně jako jeho psi se zhroutil na místě, kde právě stál…

*** 

Jako první se vzpamatovala jedna žena. Byla to sama Nugget Cherry, které patřil tento saloon. Byla to žena, která měla srdce na pravém místě a vždycky věděla, co je třeba udělat.

„Dane!“ vykřikla, když rozšněrovala límec kapuce před Samovým obličejem.

„To je Yukon Sam!“

Dangerous Dan už klečel vedle ní.

„To je opravdu Yukon Sam,“ procedil zaraženě. „V tomhle mraze. Má toho dost…“

„Hlupáku,“ zasyčela Nugget Cherry.

„Jdi ven a postarej se o jeho psy.“

„Já to udělám…“ pospíšil si jiný muž, Elijah Warren.

Cherry zvedla hlavu a věnovala mu děkovný pohled.

„Odveď je k Johnnymu do kotců,“ zavolala za ním Cherry. „A dej jim dost žrádla.“

Nikdo nemluvil o Samově zlatě, které sám zmínil. U Cherry byli jen staří veteráni, nikdo ze zelenáčů se neodvážil ze srubu. Nikdo z nich by nevzal ani unci Samova zlata. Mezi nimi bylo mnoho boháčů, kteří mohli dávno žít pohodlný život někde na Východě. Drsný sever jim však byl milejší než pohodlný městský východ, který mnozí z nich už znali a zase odtud utekli, protože člověku vysál morek z kostí stokrát rychleji než ten děsný blizard tady nahoře.

Někteří z nich šli s Warrenem ven a vrátili se s koženými saky, které složili k baru, aniž by se o ně dál starali.

Elijah Warren však popadl Lugu za huňatý kožich a zvedl ho na nohy. Pár kroků ho vlekl za sebou, dokud se pes neprobral a nevzpomněl si na svou úlohu.

Vyhnal chraplavým zavytím své druhy na nohy. Pomalu se vlekli za ním. Saně Warren prostě odřízl nožem. Provazy se daly snadno nahradit… Psi těžko. A tihle vůbec ne, když se na to člověk podíval pořádně. Na celém severu existovalo jen jediné spřežení, které bylo lepší. Jeho vlastní…

Odvedl je do kotce. Zalezli do koutů a stulili se do klubek.

Neměli zájem ani o lososy, které jim Warren hodil. Neměli už ani sílu kousat zmrzlé ryby.

Elijah se vrátil do saloonu.

Tam položili Sama na stůl a stáhli z něj oblečení. Ležel tam úplně nahý a masírovaly ho mnohé ruce. Další muži přinesli zvenčí sníh, kterým Sama třeli.

Cherry byla jediná žena v saloonu. Komu by to vadilo, že je Sam nahý. Musel žít. Žít mohl jen tehdy, když mu z těla vyženou zabijácký chlad.

Jestli to bylo důstojné nebo ne, to nikoho nezajímalo. I kdyby tu ležel sám šerif, zachovali by se stejně. Tady šlo jen o rychlou pomoc.

Sam chvíli mrzl a chvíli cítil takové vedro, že myslel, že se upeče. Zařval, až se sklenice v regále zatřásly.

Ale kdo křičí, žije.

Podívali se na sebe a rozesmáli se. Dávali tak najevo úlevu, že nemasírují mrtvolu.

„Vy psi!“ hulákal Yukon Sam silným hlasem. „Chcete ze mě sedřít kůži! Vy sebranko! Pryč ode mě!“

Odstrkoval je rukama a nohama, až padali na zem. Chechtali se dál.

Do Sama se vracel život. Rozhlížel se, rozeznával jednotlivé muže, Cherry poznal podle zlatého valounu velkého jako holubí vejce, který nosila na řetízku na krku, a který jí dal přezdívku.

Uvědomil si svou vlastní nahotu, ale nijak ho to nezaskočilo. Začal se smát s ostatními.

Do saloonu přicházeli další muži, pili whisky a hráli karty.

„Hej, Bille,“ křikl Dangerous Dan na vysokého muže za barem. „Nalij každému, co si řekne. Já platím. Vrátil se starý přítel.“

Zařičeli nadšením.

„Držte hubu!“ překřičel je Sam. „Napijete se potom! Teď mi řekněte, kdo jel pomoct Tananawům.“

Zavládlo ticho jako v kostele. Takže to opravdu nebylo blouznění?

Dan a Warren přišli k Samovi.

„Yukone,“ prohlásil Warren vážně. „Ty ses sem připotácel a říkals cosi o Tananawech a o zlatě, které si máme vzít, abychom je zachránili. Byl jsi polomrtvý. Přemýšlej, kamaráde. Nejsou ti rudoši jenom ve tvé fantazii? Vždyť ti mají dávno být ve svých zimních táborech kolem Dawsonu.“

„Cože? Vy hlupáci jste mě měli za blázna a nic jste neudělali? To jsem jel v jednom dni od Cana - Sheenjek, aby nakonec stejně všichni pomřeli?“

„Takže opravdu fantazíruješ, Yukone,“ konstatoval Warren. „Odtud sem je to osmdesát mil. Osmdesát vražedných mil, které by na jeden zátah v tomhle počasí neuběhly ani moje lasičky. Musels jet aspoň dva dny.“

„Jel jsem přes Coyote Grounds.“ Lovec Warren věděl dobře, že jeho přítel Sam Scott není žádný lhář. Přesto se musel zeptat:

„Ty nám budeš nakecávat, žes… Ne, bratře!“ napomenul se sám. „Ty bys nám nelhal. Tys přijel přes Grounds. Blizard tě vál před sebou. A jenom tomu vděčíš za to, že tě šedí vlci nesežrali i s tvým spřežením. Řekni nám, co máme dělat, Same.“

Když Yukon Sam domluvil, podívali se na sebe a jeden z nich šel ven, aby informoval velitele.

Byl to jen malý oddíl patnácti mužů, které tady zapomněli už před lety pod velením jednoho poručíka. Vzpomněli si na ně jen tehdy, když jim museli poslat potraviny a žold na rok.

Dřív jich bývalo padesát. Ti, kteří chyběli, vesměs našli poslední odpočinek v těchto končinách. Někteří odešli. Svlékli uniformu, postavili pušku do kouta, potřásli stárnoucímu poručíkovi rukou a beze slova odešli.

Někdy jenom pár kroků daleko k prvnímu volnému srubu, který si sami postavili, nebo který zůstal po někom, kdo se už nevrátil. Splynuli s civilisty.

Když však šlo o důležité rozhodnutí, volali pro radu svého poručíka.

Andrew Milton přišel vždycky, když ho volali. Přišel i dnes. Zastavil se za dveřmi, aby si jeho oči zvykly na jasné světlo. Shodil pláštěnku a vytřepal z kožešin sníh.

„Hej, Yukone,“ zazubil se na Sama.

„Už jsem slyšel, cos dokázal, takže to nemusíš opakovat. Zásob nemáme v pevnosti nazbyt a majitel storu Henry Weggs chce za své zboží dostávat zaplaceno. Výjimečně se ale v tomhle závažném případě spokojí jen se sto procenty zisku a ne třemi sty jako obvykle.“

„Řekls mu už, ať nachystá malé náklady pro hodně saní? Musíte jet, Andrew, pokud ty rudochy ještě chcete zachránit. Já jsem tam mohl nechat pro každého jen jednoho mizerného lososa a pár hrstí mouky na šestatřicet lidí.“

„Kdo pojede?“ zeptal se Milton a přišli k němu muži, kteří byli ochotní jet pomoct indiánům, aby nezemřeli hlady.

Milton se usmál. Byl to úsměv otce, který má radost ze svých synů. Nikdo nezůstal stát. Dokonce ani Sam, který měl opravdu zapotřebí zůstat v posteli.

Poručík ho odstrčil z hloučku ostatních a vybral muže, kteří měli jet.

Yukon Sam se protlačil zpátky hloučkem, z něhož ho Milton vystrčil.

„Jestli to chceš dělat takhle, Andrewe, tak můžeš přátele klidně nechat tady. Tananawové měli minulé léto smůlu. Losi táhli jinudy a indiáni je minuli. Snědli všechny svoje psy. Neujdou už ani deset mil. Musíte jet s co nejvíce saněmi. Vezmi s sebou všechny, kdo mají saně. Musí jich být aspoň osmnáct, protože ty indiány musíte přivézt, Andrewe.“

Milton v klidu poslouchal. Pak pokýval hlavou. Sam měl pravdu.

Věděl taky, že musí udělat to, co Sam radil. Víc než dva lidi huskyové v hlubokém sněhu neutáhnou.

„Pojedu napřed,“ řekl Elijah Warren klidně. „Moji psi jsou nejodpočatější a nejvytrvalejší. Naložte na moje saně špek, mouku a cukr, třeba tři centy, to moji psi uvezou. A pytel ryb. Já jdu nachystat sebe i psy.“

O dvacet minut později Elijah vyrazil. Ostatní se prodírali vichrem ke svým srubům, připravili zbraně, psy a saně, navlékli se do kožešin, bez nichž by se v následujících dnech venku neobešli.

Jeden po druhém přijížděli ke storu, kde Andrew a Sam nakládali jednotlivé saně.

Pomalu se rozjeli dolů k Yukonu. Ostatní se za ně napojili v dlouhé řadě. Jako poslední jel Dangerous Dan se svými mohutnými malamuty.

„Ať dá Cherry whisky na led, Same!“ houkl hromotluk, než se rozjel. „Za chvíli budeme zpátky!“

Pobídl psy bičem. Hnal je krkolomným tempem z kopce na led Yukonu a podél řady saní, které čekaly, až zaujme místo v čele.

Sam mlčky stiskl Miltonovi ruku a vrátil se do obchodu, kde Henry Weggs sčítal účet.

„Kolik, Henry?“ zeptal se Sam stroze a Weggs oznámil sumu. Zlato, které Sam přivezl, změnilo majitele.

Samovi však žlutého kovu nebylo líto. U Cherry ve sklepě ho měl mnohem víc.

„Zas tak to nespěchá, Same,“ řekl obchodník. „Jestli na tom nejsi úplně nejlíp, Yukone… můžeš u mě vzít na dluh, tvoje slovo mi stačí.“

Sam přikývl. Tak to tady nahoře mezi starousedlými chodilo. Jejich slovo stačilo místo smlouvy. Pokud někoho odvedla smrtka, takže nestačil zaplatit, byli tu ještě přátelé. Vyrovnali závazky mrtvého.

„Pojď se mnou k Cherry, nebo tam pošli pomocníky. Zlato tam leží na baru.“

Weggs kývl na muže a ti odešli do saloonu. Osaměl se Samem.

„Yukone, jak je to s tebou a s Cherry?“ zeptal se zpříma.

Sam pozvedl huňaté obočí.

„Co by mělo být?“

*** 

„A nebyl?“