Bill Fargo 

Vynucený boj 

Z německého originálu Zum Kämpfen gezwungen 

přeložil Tomáš Butala 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2008-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-2009-9 (mobi) 

Když vraník otočil hlavu na východ, nasál vzduch a nastražil slechy, tušil Sam Fuller, že tady není sám.

Zahleděl se směrem, kterým hřebec větřil, ale neviděl nic jiného než jen temné obrysy stromů na opačné straně mýtiny.

Světlo malého ohně nesahalo ani k protějším stromům a jeho plameny Sama oslňovaly. Věděl však, že na ostré smysly jeho koně je spoleh.

Někdo se opatrně blížil nocí lesem k mýtině. Někdo, kdo se hodně snažil, aby nebyl slyšet.

Sam nechal oheň hořet. Ať už to byl kdokoliv, kdo se tam k němu kradl, musel světlo ohně už dávno vidět. Kdyby ho Sam najednou uhasil, věděl by ten chlap, že je očekáván.

Sam položil plecháč s horkou kávou do trávy, vytáhl winchestrovku z pouzdra u sedla, které leželo vedle něho, zacvakl nábojnici a vstal.

Byl si jistý, že ten člověk, co se tam plíží, není indián. Indián by nikdy neudělal tu chybu, že by se blížil po větru.

Sama to ovšem nijak neuklidnilo.

V těchto končinách žili jen Payuteové, vyhladovělí, ožebračení chudáci, kteří ani za lepších časů nebyli velkými válečníky a nedokázali klást vážný odpor bělochům, kteří proudili do jejich země.

Takový indián by klidně mohl Sama požádat o tabák a kořalku a taky by to dostal. Jenomže běloch, který se v noci plíží k cizímu tábořišti, nebude mít žádné pokojné úmysly.

Sam odstoupil od ohně až do keřů na kraji mýtiny.

Věděl, že nemá smysl čekat tady. Ten člověk se nejspíš okamžitě stáhne, jakmile zjistí, že je mýtina prázdná.

Sam musel zjistit, o koho se tady jedná, a co od něj ten člověk chce. Mohl na tom záviset jeho život.

Ten muž se blížil z východu. Sam stál na jižním okraji mýtiny. Bude se muset taky přesunout na východ, buďto aby tomu muži odřízl cestu, nebo se mu dostal do zad.

Našlapoval velmi tiše.

Už za dvě nebo tři minuty uslyšel kroky. Kroky člověka a kopyta koně tlumená měkkou lesní půdou.

Pak se kroky muže a koně zastavily. Po pár vteřinách uslyšel už jen lidské kroky.

Ten člověk tedy nechal koně stát a pokračoval dál k palouku.

Mezi stromy byla tma jako v pytli. Sam neviděl ani toho muže ani koně.

Pouze slyšel, jak ten neznámý prošel kolem něho, snad jen patnáct kroků daleko. Mířil k ohni, jehož zář byla zřetelně vidět i skrz husté keře.

Sam toho muže nechal projít, potom se pustil za ním.

Nebylo těžké držet se mu za patami. Sice se snažil nepůsobit hluk, ale nebyl v tom zkušený. Bylo zřetelně slyšet šelestění větviček, jimiž se protahoval. On sám tento zvuk možná ani nevnímal.

Tu a tam šlápl na suchou větvičku. V tom případě se na pár vteřin zastavil a naslouchal. Pokaždé ale velmi rychle dospěl k závěru, že ho ten člověk u ohně neslyší, a šel dál.

Sam se pousmál. Ten muž nebyl zkušený zápaďan, to bylo jasné. To však ještě neznamenalo, že není nebezpečný.

Proč se k tábořišti plížil místo toho, aby tam kráčel otevřeně? Musel vědět, že tak nápadný oheň by rozdělal jenom běloch. Muselo mu být taky jasné, že se mu nikdy nepodaří připlížit se k indiánovi.

Z jakého důvodu se ten muž stále skrýval? Nejjednodušší způsob, jak to zjistit, byl zeptat se ho. Sam ale pochyboval, že by od takového ostražitého muže dostal přímou odpověď.

Bude lepší vyměnit si role a pozorovat ho. Jeho chování prozradí jeho záměry lépe než slova.

Sam zrychlil.

Kdyby měl proti sobě indiána, byl by mnohem opatrnější a zřejmě by se mu ani nepodařilo natolik se nepozorovaně přiblížit.

Muž nyní zpomalil a častěji se zastavoval, aby naslouchal. Stejně se však pohyboval příliš rychle a působil příliš mnoho hluku.

Sam se držel jen pět kroků za jeho zády. Viděl teď, že ten muž je vysoký přinejmenším stejně jako on sám. Pokud se to dalo proti světlu rozeznat, měl na sobě oblek městského střihu.

Čert mohl vědět, proč zabloudil právě sem, padesát mil od nejbližšího lidského sídla.

Nicméně puška, kterou nesl, dokazovala, že se alespoň pokouší přizpůsobit životu tady.

Teď dospěl na východní okraj mýtiny.

Zastavil se.

Potom rozhrnul větve keře a vyhlédl na volné prostranství ozářené měsícem. Uviděl koně uvázaného naproti, který ho se zájmem pozoroval. Viděl oheň, kotlík, který nad ním visel, přikrývky a sedlo.

Neviděl však muže, kterého tam předpokládal.

Sam slyšel, jak tiše zaklel.

Cizinec se prudce otočil. Pochopil rychle a otočil se s puškou namířenou od boku.

Sam na to čekal.

Posledním dlouhým krokem se ocitl těsně u cizince.

Ještě než se k němu stačil úplně otočit a rozeznat ho ve tmě mezi keři, Sam udeřil. Pažba jeho winchestrovky zasáhla vetřelce přímo do čela.

Z jeho hrdla se vydralo zaúpění. Upustil pušku a zhroutil se.

*** 

Muž pomalu otevíral oči.

V první vteřině neviděl nic jiného než plápolající oheň.

Sam ho položil tak, aby dobře viděl jeho tvář a každé hnutí, které v ní proběhne.

Muž na okamžik zase zavřel oči, oslněný světlem plamenů.

Potom sebou jeho levá ruka škubla k nízko zavěšenému koltu na levém boku.

Byl to pohyb, jehož rychlost Sama překvapila.

Tvář ozářená narudlým světlem se vzteky svraštila, když cizinec zjistil, že je pouzdro prázdné.

Sam se zasmál. Nebyl to ale veselý smích. Věděl už, že má co dělat s nebezpečným člověkem.

S profesionálním pistolníkem. Se zabijákem?

„Sebral jsem vám bouchačky, aby vás znovu nenapadlo dělat s nimi hlouposti,“ řekl Sam. „Jste v tom zatraceně dobrý. Málem jste mě skolil.“

Muž se posadil, levou rukou si ohmatával bouli na čele a zamračeně civěl přes oheň na Sama.

„Byla by to vaše vina,“ zahučel. „Proč jste se mi plížil za zadkem?“

„A proč vy jste se plížil k mému ohni?“ odpověděl Sam.

„No co, člověk musí v téhle zatracené pustině vědět, na koho narazí,“ odpověděl muž. „Mohl jste být třeba indián. Nějaký Komanč nebo tak něco.“

Tato odpověď byla tak směšná, že ji Sam mohl brát vážně. Byla příliš hloupá, než aby byla zamýšlená jako lež.

Ten člověk byl z města, jak prozrazovalo jeho oblečení. Nebylo se tedy čemu divit, že nevěděl, co ho čeká v divočině.

„Komanči tady v Nevadě? Vyloučit to nemůžu. Nikdy jsem tu ale žádného neviděl.“

„Mně je jedno, jestli mně podřízne krk Komanč, Apač nebo jaký rudý ďábel,“ prohlásil ten muž rozzlobený posměchem v Samově tónu. „Já jsem měl za to, že bude rozumnější mít se na pozoru.“

„Kdybych byl indián, už bych měl dávno váš skalp,“ řekl Sam klidně. „A většina bělochů by na mém místě chlápka, co se jim krade na tábořiště, bez varování odstřelila.“

„Jak se vlastně jmenujete?“ zeptal se muž.

Sam se usmál.

„A taky jsem potkal dva nebo tři chlápky, kteří by vás za tenhle dotaz odpráskli. Tady venku se nekladou žádné otázky, které by mohly být trapné. To velí zdvořilost – a taky úmysl zůstat naživu.“

„Máte snad důvod tajit svoje jméno?“ zeptal se muž číhavě. Samovo varování ho ani v nejmenším neodradilo.

„To je velmi nezdvořilá otázka,“ řekl Sam. „A až si vzpomenete, že jsem vám vzal zbraně, zjistíte, že je to taky velmi nemoudrá otázka.“

„Myslím, že jsem vás už viděl,“ řekl ten muž. „Nebylo to v Denveru?“

„Jo, už si vzpomínám,“ přikývl Sam.

„Dal jsem tam přes hubu jednomu drzému dlouhánovi, když se se mnou nebavil dost uctivě.“

Muž se na něj díval málem nenávistně.

„Vy se cítíte sakra silný, když jste mi sebral bouchačky!“

„A vy si myslíte, že nezmlátím neozbrojeného muže. To by mohl být omyl. Já nespolknu žádné urážky! Je mi jedno, jestli od ozbrojeného nebo neozbrojeného.“

„Vypijete to kafe sám, nebo můžu taky trochu dostat?“ zeptal se dlouhán.

Sam mu přes oheň hodil druhý plecháč.

„Poslužte si,“ řekl. „Je tu dost pro oba.“ Měl dojem, že ho ten chlap hodlá provokovat.

Muž obratně zachytil hrnek pravou rukou. Potom se naklonil a sáhl volnou rukou po konvici.

Je to od narození levák, pomyslel si Sam. Pravou ruku má ale skoro stejně šikovnou jako levou.

Muž si nalil plný hrnek a postavil konvici na původní místo. Chvíli si ohříval dlaně, než se napil.

„Chutná to dost příšerně,“ prohlásil a ušklíbl se.

„To já neposoudím,“ řekl Sam. „Lidi mají různé chutě. Mimochodem, jmenuji se Sam Fuller. A vy?“

„Smith.“

„Smith,“ zopakoval Sam. „A dál?“

„Joe.“

„Joe Smith,“ řekl Sam. „Takových jsou miliony. Skoro tolik jako je Charly Brownů, Jacků Millerů a Dicků Johnsonů.“

„Moje jméno se vám nelíbí?“ zeptal se muž.

„Na tom nezáleží. Jde o to, aby se líbilo vám. Aspoň chvíli. Dokud si nevymyslíte nové.“

„Kdy dostanu nazpět svoje zbraně?“ zeptal se Smith.

„Hned jak zjistím, že jste mírumilovný člověk, který ode mě nechce nic víc než pár loků kafe.“

Muž hleděl do ohně. Několik minut mlčel. Jediný zvuk, který vydával, bylo srkání, když upíjel kávu.

Zdálo se, že o něčem přemýšlí. Sam by dal hodně za to, aby věděl, co tomu člověku v elegantním obleku a s neotesaným chováním táhne hlavou.

Jen jedno bylo jisté: tenhle Joe Smith, který tímto jménem jistě nebyl pokřtěn, příšerně zuřil, že ho Sam takhle převezl.

„Jsem na cestě do Virginia City,“ prohlásil z ničeho nic. Zřejmě se rozhodl se svým hostitelem trochu poklábosit.

„Je tam prý v dolech hodně zlata,“ přikývl Sam. „Pár lidí tam už našlo štěstí.“

„Zlato je mi ukradené, pokud ještě vězí ve skále,“ řekl Smith. „Já radši čekám, až se přemístí do kapes kopáčů.“

„Vy jste karbaník, že?“ Smith přikývl.

„Chcete si zahrát?“ zeptal se. Sam zavrtěl hlavou.

„Vaše zbraně už mám. Co ještě bych vám mohl vzít? Nevypadáte jako boháč.“

Smith se ohlédl po koních. Sam toho jeho přivedl, když ještě ležel v bezvědomí.

„Můj kůň je lepší než ten váš,“ řekl Smith. „Mnohem lepší. Je rychlý jako dostihový a má vytrvalost jako nejlepší mustang. Kolik byste proti němu vsadil?“

„Nic,“ odpověděl Sam. „Vzít vám tady venku koně by byla jasná vražda. Těch padesát mil k nejbližší usedlosti byste nezvládl.“

„Kde berete tu jistotu, že vyhrajete?“

„V poctivé hře vyhraju vždycky,“ odpověděl Sam. „A i v nepoctivé hře jsem lepší, než si asi myslíte.“

„Můžu ještě kapku?“ zeptal se Smith.

Ukázal na konvici.

„Vypadá to, že se po mém kafi můžete utlouct,“ zašklebil se Sam. „Ale jenom si poslužte. Co zbude, stejně vyliju.“

Smith se natáhl a sáhl po konvici. Nedosáhl na ni. Proto se poněkud nadzvedl.

Najednou skočil přes oheň na Sama.

Sam se skulil na záda. Pokrčil kolena a vykopl.

Trefil Smitha oběma nohama do břicha a přehodil ho přes sebe.

Smith dopadl jako kočka na všechny čtyři a byl okamžitě zase na nohou.

Než se proti němu stačil Sam otočit, Smith už zase zaútočil.

Sam neměl čas o tom přemýšlet.

Pak se skácel doleva.