G. F. Unger

Na život a na smrt

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2006-8 (epub)

ISBN 978-80-279-2007-5 (mobi)

Guntherville bylo špatné místo. Dříve to bylo malé, docela slibné město. Za války ale tu osadu několikrát napadli Apači. Navíc se z války mnoho mužů nevrátilo. Tak zůstalo Guntherville úplně opuštěné. Zbyl tu už jen jeden obchod, jeden saloon a jeden pochybný hotel. V této osadě si dávali dostaveníčko různí muži hledaní zákonem, jací se nemohli odvážit ukázat se ve větším městě, ve kterém by mohli narazit na strážce zákona. Mnoho domů tam bylo prázdných nebo hodně poškozených.

A právě v Guntherville na sebe Joey Kilroy a Ollie Adams narazili. Měli už dost vypito a pustili se do sebe kvůli jednomu děvčeti. Víc o tom Jeff ani Reb Adamsovi nevěděli.

Měli prvotřídní koně, takže mohli ujet těch dvacet mil za dobu kratší, než jakou kdy kdo na tu cestu potřeboval. Byla ještě noc, když zastavili své sotva dechu popadající koně a sesedli před saloonem Papago.

Ve stínu budovy tam stál muž. Za svitu měsíce a hvězd již dávno bratry Adamse poznal. Promluvil na ně mírným hlasem:

„Ještě žije. Musíme ale k doktorovi, potřebuje vytáhnout kulku. Jsou vám Kilroyovci v patách?“

„To nevíme,“ řekl Jeff Adams a vstoupil do saloonu. Reb šel za ním a řekl tomu muži: „Pedro, kde je Ollieho kůň? Doveď jej sem.“

Potom vešel za Jeffem do saloonu. Byla to ubohá hospoda. Dřív tady bylo asi všechno lepší a spořádanější, pak zůstala jen zanedbaná, moc špinavá, úplná díra.

Hosté tam už žádní nebyli – zčásti proto, že už dávno odešli nebo odjeli do svých táborů nebo jiných příbytků, zčásti ale i proto, že nechtěli mít nic společného s tím, co mělo následovat. Z opatrnosti se nechtěli míchat do záležitostí Kilroyových.

Divoké kilroyovské plemeno by dokázalo svést odpovědnost i na přihlížející za to, že byl zastřelen jejich roztomilý Joey. U těch bylo možné všechno.

Zbyl tam ted jen barman a tři děvčata, která v tomto saloonu bavila hosty.

Obklopily Ollieho, který seděl na lavici, opíral se zády o stěnu a měl svou prostřelenou nohu položenou dvou stoličkách a na přikrývce. Nohavici mu rozřízly až k pasu a na nohu mu daly obklad.

Ollie byl silně opilý a nezdálo se, že by cítil bolest. Tvář se mu leskla potem.

Jeff a Reb Adams jen vzdychali, jak jej vyzvedli a pak vlekli ke dveřím. I když byl úplně opilý, přesto nyní pocítil bolest ve své poraněné noze.

Venku stál i třetí kůň. Patřil Oliemu. A ten muž, který čekal venku a kterému Reb říkal prostě jen Pedro, se ozval ze stínu jednoho kouta: „Slyším kopyta jejich koní. Máte už jen pár minut. Budou tu hned. Jede jich víc než půl tuctu.“

Jeff a Reb Adamsovi ta slova poslouchali a přivazovali přitom sténajícího a klejícího Ollieho na jeho vlastního koně pevně, aby se nemohl uvolnit a spadnout. Dalo se předpokládat, že bude totiž jistě sotva schopen snášet bolest a brzy upadne do bezvědomí.

Když to dokončili, nasedli. „Díky, Pedro,“ řekl Reb.

Potom spolu s bratrem odjeli.

Cesta je vedla přes kaňon Chelly. Tím se mohli dostat do divokého a nepřehledného kraje, ve kterém by si mohly hrát úspěšně na schovávanou celé dvě malé armády.

Podařilo se jim tedy na poslední chvíli zachránit Ollieho před tvrdým zásahem Kilroyova rodu, samých násilníků. Skoro všichni byli pistolníci, zloději dobytka a bandité. Víceméně ovládali celý tento kraj a Adamsovy dosud trpěli, i když ne bez jistého respektu.

Teď se však Kilroyovi pustili do pronásledování.

***

Na konci byl kaňon Chelly úzký. Bylo tam na obě strany od potoka sotva ještě místo.

Jeff Adams zastavil koně. Totéž po něm udělal Reb, který vedl druhého koně, na kterém byl uvázán Ollie, upadlý do bezvědomí. Naslouchali a opravdu slyšeli z druhého konce kaňonu dusot kopyt. Kilroyovi se v tomto kraji vyznali. Mezi jejich přáteli a přívrženci bylo navíc skoro pořád i několik bývalých vojenských zvědů nebo indiánských míšenců, kteří dovedli zvláště dobře sledovat stopu.

„Brzo nás dostanou,“ pronesl Reb Adams klidně. Měli bychom se poohlédnout po nějakém místě, kde s námi budou mít hezkou fušku.“

„Ještě ne,“ odvětil Jeff Adams a svezl se ze sedla. „Jeď s Olliem napřed,“ prohlásil, a vzal ze sedla laso. Potom se pár kroků vrátil.

Reb na to reagoval spokojeným zvoláním. Pochopil totiž hned, co teď Jeff zamýšlí. „Tak je to správně! To je trochu zadrží, takže si budou muset dál dávat větší pozor.“ To pronesl Reb ostrým hlasem a zase se rozjel.

Táhl za sebou koně, na kterém byl přivázán Ollie.

Jeff mezitím napjal laso mezi dvěma stromy. Upevnil je dost vysoko, aby koně nespadli a nezlomili si nohy. Jezdce to ale ze sedla vyhodí, tím si byl jist.

Dusot kopyt koní pronásledovatelů bylo slyšet povážlivě blízko. Jeff znovu vyskočil do sedla a vydal se za bratrem.

Třicet vteřin nato už vyjel z kaňonu.

***

Přesně tou dobou se Kilroyovi a jejich přátelé a doprovod hnali proti napnutému lasu. Byl z toho hezký zmatek a dva koně spadli. Několik jezdců vyletělo ze sedla.

Divoká, drsná smečka tím byla velmi důrazně zbrzděna. Ozývaly se divoké kletby, plné zloby a pomstychtivosti. Potom nastalo poznenáhlu ticho.

Jeden muž tvrdil: „Vždycky jsem to říkal! Bratři Adamsovi jsou nebezpeční. Kdybychom je dohnali a pokusili se je prostě smést z cesty, tak by se to neobešlo bez mrtvých. Musíme na to jít jinak. Jestli napnou laso příště ve výšce kolen, tak si naši koně zlomí nohy. Musíme za nimi teď jet opatrněji.“

Po těchto slovech bylo zase ticho. Až po chvíli prohlásil jiný: „Máš pravdu, Abe. Nemůžeme je ale přece nechat uniknout s vrahem našeho hodného Joeye. To přece nemůžeme!“

„Ne,“ připletl se do toho třetí z chlapů, hlubokým a vzrušeným hlasem. „Měli byste teď zase jednou poslechnout svého strýčka Hogjawa, Abe a Lewisi, nemyslíte? Měl jsem Joeye jako strýček rád. Stejně tak moc jako vy svého bratra. A proto netoužím o nic méně po skalpu toho chlapíka, co ho zabil. Jen dobře uvažujte, hezky od začátku. Ollie Adams je zraněn. Říkali nám, že mu ještě v koleně vězí kulka. Proto jej musí jeho bratři přivézt k nějakému doktorovi. A když to udělají, budou upoutaní na to jedno místo. Dál s ním jet prostě nepůjde. A to je my dostaneme. Jen potřebujeme zjistit, kam mají namířeno. Nemají přece nijak moc na vybranou. Mohou jet jenom na západ do Santa Anny, nebo na sever. Tam prý je doktor v Golden Cruz. Do Santa Anny je to něco přes padesát mil a do Golden Cruz to bude skoro sedmdesát, a to špatným terénem. Myslím, že se rozhodnou pro Golden Cruz.“

Co je to vlastně za město?“ zeptal se kdosi.

Hogjaw Haggarty, strýc Kilroyů, se lehce usmál.

„Je to opuštěné město zlatokopů,“ řekl. „Lidí tam žije sotva víc než dva tucty. Doktor tam je už starý a je to podivín – takový, co zbyl z těch časů, kdy se tam nacházelo zlato a město bylo proto divoké a plné života a neřestí. Jestli Adamsovi ještě budou v Golden Cruz, když tam přijedeme my, tak to město prostě zabereme pro sebe. Bude patřit nám a z Adamsových stáhneme kůži. Tak je to!“ Zmlkl a potom se sám zeptal:

„Můžeme jet dál?“

„Ale pomaleji. Posledních pár mil jsme hnali koně až příliš!“

To promluvil Abe Kilroy a ujal se tím zase vedení.

***

Když se na východě začínalo stmívat, řekl Reb: „Ty chceš na sever, Jeffe? Tak tedy vzhůru do Golden Cruz, kde je prý jakýsi starý a podivínský doktor. Vydrží to ale náš malý?“

Jeff se zašklebil. „Kilroyovi dobře vědí, že Ollie musí k doktorovi,“ řekl. „A boji s nimi se nevyhneme. Musí nám záležet jenom na tom, aby se Ollie aspoň do té doby dostal k tomu doktorovi. Potom se té sběři postavím. Stále více jsem byl poslední dobou přesvědčen, že se s tou cháskou budeme muset porvat.“

Reb Adams na to přikývl.

„Je to tak. Ani v kartách nesměli nikdy prohrát. Nesnáším ty, co neumějí poctivě prohrávat. Měli jsme možná odejít někam jinam, abychom jim šli z cesty. Jenomže my Adamsovi prostě patříme k tomu druhu lidí, kteří vždycky musí jiným ukázat, že se prosadí kdekoli. Asi jsme blázni, bratříčku. Už náš otec si vzal do hlavy, že to vydrží i mezi Apači. Někde v jiné zemi by mu bylo líp, měl by to snazší a pohodlnější. Byl ale moc hrdý a zůstal – celých dvacet let, až jej přece jen jednou dopadli a skalpovali. Proč my na to nejdeme nějak líp?“

Otázka vyzněla dost trpce, ale odpověď na ni zřejmě nečekal. Přemýšlel o tom, když jeli dál.

Ach, za války tak s Jeffem jel mnohokrát! Jeff byl vždycky ten, kdo poroučel, jakmile byli v nebezpečné situaci. Na Jeffa se člověk může spolehnout, ten dělá vždycky to, co je jedině správné. A to se od něj dá jistě očekávat i teď. O tom byl Reb přesvědčen. Otočil se na Ollieho. Ach, ten chudák, ten temperamentní mladíček, pomyslel si. Teď to tedy dostal, a třeba z něj potom, jestli se z toho někdy vykřeše, bude snad konečně rozumný člověk.

Pozdě v noci projeli roklinou a dostali se do Golden Cruz. Stará osada zlatokopů vznikla už tehdy za Španělů, když zde, v tomto malém údolí, vznikaly ve srázných skalních stěnách první zlaté doly.

Nocí probleskovalo pár světel.

Obou bratrů se zmocnil pocit, jako by procitli z nějakého ošklivého snu. Byli teď na konci svých sil, hladoví a unavení.

Ale námaha se vyplatila. Ollie byl ještě naživu. Přestál to a teď bude asi brzy ležet v dobré posteli, ošetřený doktorem.

Reb si zhluboka oddechl a znovu vyrazil. Jeff se vydal za ním. Měl celou cestu kulhajícího koně a nakonec z posledních sil na něm držel v náručí Ollieho.

Dojeli až ke vjezdu do osady. Tam k nim ze stínu bývalé kovárny vystoupil muž a držel v ruce brokovnici, namířenou na ně a připravenou k výstřelu. Řekl s rozhodností, na které si dal záležet:

„Zastavte! Do města nikdo nesmí! Objeďte Golden Cruz velkým obloukem a zase z tohoto údolí zmizte!“

Jeffovi a Rebovi se zprvu nechtělo věřit tomu, co tady slyšeli. Chvíli na něj zírali beze slov. Jejich rozum se s tím prostě nemohl vyrovnat, že jim teď někdo zabraňuje vjet do města. Pak ale řekl ostře Jeff: „Pane, máme s sebou zraněného a ten nepřežije, jestli mu hned nepomůže doktor. Musíme do města. Potřebujeme postel pro našeho nemocného bratra a k tomu doktora. Uhněte nám, prosím, z cesty!“

Ten muž ale řekl ještě rozhodněji:

„Tudy nesmí nikdo dovnitř! Všechno je tu nakaženo!“

***

Bratři Adamsovi se nad tou zvěstí zamysleli. A znovu se jejich rozum bránil takovým slovům uvěřit.

„Moc tady řádí mor,“ řekl jim ten člověk zatím znovu. „Lidi tady mřou jako mouchy. Bude to z vody. Doktor říká, že je to asi tyfus v nějaké své zvlášť zlé podobě. Tak proto město raději objeďte velkým obloukem. Je nakaženo a plné nemocných.“

Když to vyslechli, oba bratři ještě přemýšleli. Ollie ale začal v Jeffově náručí sténat.

Pohlédli ze sedla pres mužovu hlavu na osadu. Viděli docela daleko, protože ulice byla dlouho rovná. Z několika domů dopadaly paprsky světla. Před jednou verandou stáli dva nebo tři osedlaní koně. Někdo přistavoval vozy. Městečko působilo tichým, klidným a úplně normálním dojmem.

Náhle ale kdesi uprostřed něj zazněl výbuch jako z nějaké explodující nálože. V další chvíli bylo slyšet rachot kamení a hlíny, dopadajících na nějaké dřevěné desky nebo na stěny domů. Potom se ozval asi tucet jásajících hlasů.

„Zmizte?“ Muž s brokovnicí na ně zakřičel tvrdě a zostra.

Oba Adamsové se teď ale i přes svou únavu probudili k pozornosti.

Jejich smysly byly napjaté jako dvou stepních vlků.

„Hej,“ řekl pomalu Reb, „to někdo vyhodil cosi do povětří. A potom bylo slyšet radostné výkřiky. Člověče, vy nám tu namlouváte něco o jakési nákaze, abyste se nás zbavil. Nám je ale úplně jedno, co se v tomto městě děje. Nechceme nic jiného než lékařskou pomoc pro našeho bratra. Uhněte nám z cesty!“

V posledních slovech bylo vycítit chladné odhodlání. Bylo zcela jasné, že si Reb Adams cestu dovnitř třeba i vybojuje.

Muž s brokovnicí vydal ostrý výkřik a už už chtěl stisknout spoušť. Jeff Adams jej ale předešel. Jeff, který měl před sebou na koni Ollieho, zatím vytáhl za jeho zády revolver a okamžitě vystřelil.

Kulka zasáhla dvojí hlaveň pušky a odrazila její dvojitou hlaveň stranou. Muž mezitím stiskl kohoutek, ale oba náboje šlehly proti napolo rozpadlé kovárně.

Reb vsak vykřikl, nasadil koni ostruhy a přehnal se s ním přes toho muže. Vyklonil se přitom daleko ze sedla a zasáhl jej ještě i hlavní revolveru.

Potom i s Olliem vjeli do města.

Jeff tu byl již jednou, před třemi měsíci, a vyznal se tu. K hotelu to nebylo daleko. Avšak ještě než dojeli ke vchodu, objevilo se několik mužů. Byli všichni ozbrojeni.

Ostrý hlas patřící jednomu z nich, tomu s dřevěnou nohou, se zařízl do uší bratrů Adamsových: „Co to bylo? Proč se střílelo? Snad jste nezastřelili našeho starostu Billa Sanderse tam u vjezdu do města? Co je to za přepad? Vycpeme vás celé olovem, jestli hned nezvednete ruce a nevzdáte se!“

Ten hlas se namáhal, aby zněl co nejvíc silácky a rozzlobeně. Proto i to povídání o vycpávání olovem. Ten, kdo mluvil, chtěl zcela zřetelně vyvolat dojem, jako by se Jeff a Reb s Olliem dostali do hnízda dravce. Avšak za svitu měsíce a hvězd té jasné noci poznali Adamsovi bratři rychle, že mají před sebou ubohou domobranu.

Reb prohlásil rozhořčeně: „Máme tu zraněného, který zemře, jestli mu nepomůže doktor. Chceme pro svého bratra pořádnou postel a lékařské ošetření. Ten blázen tam u vjezdu do města nás nechtěl pustit dovnitř. Dokonce nám povídal cosi o tom, že tady vypukl tyfus, ale i kdyby to byla pravda, tak bychom tady u vás zůstali. Jen se pokuste nás odtud vyhánět! Dostanete to ze dvou revolverů! Můžete se vsadit, že půl tuctu z vás vymažeme jako ubohé nuly. Rozuměli jste? Kde je ten váš doktor? Ať přijde do hotelu a pustí se do práce! Jedeme!“ A s revolverem připraveným k výstřelu popohnal koně.

Podivná městská domobrana se zachovala nečinně. Přihlíželi tomu, jak Jeff následuje svého bratra k hotelu.

Potom zvolal ostře Jeff: „Slyšeli jste? Dva nebo tři sem pojďte a pomozte mi! Odneste jej do nejlepší postele v hotelu!“

Sotva to dořekl, když z hotelu vyšla mladá žena. Asi všechno sledovala a slyšela z horního okna.

Oslovila je ostře: „Tak mu přece, lidi, pomozte! To jste ztratili hlavu natolik, že nechcete pomoci už ani nemocnému?“ Dupla si k tomu nohou a zavolala několik jmen.

„Charley, Cane, Archi, Harrisi, pohněte se! Co jste udělali s naším hlídačem? Vystřelili jste na něho?“ Obě otázky platily bratřím Adamsovým.

„Ne, jen jsme mu vyrazili z rukou brokovnici a dali mu k tomu ještě pohlavek,“ odpověděl Reb ostře.

Živě na to přikývla. Přivedeme doktora,“ prohlásila. „Já jsem Judith Andersonová. Tento hotel patří mému otci. Uděláme všechno pro to, abychom tomu nemocnému pomohli. Odpusťte nám to nevlídné přijetí. Máme strach z banditů.“

„To my nejsme,“ odpověděl Jeff a slezl s koně. „A mockrát děkujeme, že nám tady chcete nakonec pomoct, slečno Andersonová.“

Minuty ubíhaly. Nepřicházel nikdo. Oba bratři byli znovu netrpěliví.

„Víc dělat nemůžu,“ řekl potom.

***

***