G. F. Unger

Muži v sedle

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2004-4 (epub)

ISBN 978-80-279-2005-1 (mobi)

Seržant Jim Oates si prohlížel ostatní zajatce. Bylo jich pět. Stáli bez pohnutí. Na zápěstí měli nasazena pouta.

Pět Apačů působilo ale velmi vznešeným dojmem, byli hrdí a soustředění.

Jako by z té nehýbající se skupiny indiánů vstupovala nějaká síla, jakýsi mocný proud nepoddajnosti, který všechno přetrvá a je schopen vše překonat, ať už přijde cokoliv.

Pět Apačů si bylo vzhledem podobno, jako by to byli bratři. Měli nižší náčelnické postavení nebo vedli bojovníky při povstání do boje.

Kterýkoliv z nich vypadal impozantněji a významněji než Saguaro, se kterým právě skoncoval kat.

Kterýkoliv z nich by byl mohl být tím pověstným mesiášem kmene Apačů, oním zázračným mužem, ke kterému se sjížděli bojovníci všech kmenů a ve kterého tak věřili, kterýkoliv z těchto pěti spíše než onen, který právě odešel do věčných lovišť.

Všichni ale pak v zajetí označili jménem Saguaro toho, který měl nyní kolem krku utaženou smyčku. I on sám se přiznal.

Nyní je tedy mrtev. Apačové už nebudou věřit, že je nezranitelný. Zvěsti o jeho smrti se rozšíří kmen od kmene.

Všechny ty velké i malé skupiny bojovníků se vrátí do svých ukrytých vesnic. I mladí bojovníci, kteři přispěchali ze zdánlivě mírumilovných osad nebo z rezervací, se tam rovněž vrátí.

Povstání Apačů tímto skončí a bude pokoj – dokud indiáni nebudou mít zase nějakého nového zázračného muže a mesiáše, toho, který jim všechno slíbí – svobodu a velikost, o které všichni sní.

To Jim Oates všechno věděl. Žil zde již dlouho a znal situaci. Vždycky budou takoví noví mladí, kteří povstanou rychle jako kometa, chvíli budou mít u svých soukmenovců štěstí a nadělají hodně hluku. Seržant Jim Oates si pozorně prohlížel indiánské zajatce. Myslel na to, jak před třemi týdny přepadli velký důl Aurora, pozabíjeli ty, kdo tam pracovali, a uloupili zlato, které bylo výtěžkem práce několika měsíců.

To zlato se dosud nenašlo. Bylo ukradeno a někdo je schoval.

Kdyby tak bylo možno těch pět rudochů nějak přinutit, aby promluvili, pomyslel si Jim. Ti je schovali někde na indiánském území. To by bylo něco pro takového seržanta, který byl před koncem svého služebního období a smlouvu s armádou už nechtěl prodloužit. To by bylo něco pro mě, říkal si.

Jednotlivé oddíly postupně odcházely. I Jim Oates odváděl ty, kterým velel, ke stájím a přikazal jim sesednout.

Koně předal vojákovi a přistoupil k jednomu z ostatních tří seržantů, kteří patřili k jeho oddílu.

„Vy tři chlupaté opice mně teď můžete vlézt na záda,“ řekl. „A ty, Barbey, půjdeš teď na moje místo. Budeš novým velícím seržantem těch vagabundů. Přeji hodně zábavy!“

Po těch slovech se otočil. Byl to vysoký, silný muž s dlouhýma, trochu křivýma nohama v elegantních holínkách, i když to bylo proti předpisům. Měl nazrzlé vlasy a opálenou pleť jako Apač.

Ve tváři měl pár jizev. Před tvrdým pohledem jeho šedých očí už nejeden důstojník začal koktat.

Došel na velitelství, což nebylo nic jiného než kamenná bouda s rovnou střechou z celtoviny. Tam na něj čekal seržant Scott, přidělený zdejšímu veliteli. Už byl netrpělivý a řekl: „Proč necháváš plukovníka tak dlouho čekat? Přece jsi měl příkaz hlásit se hned po odchodu, ne? Nebo se ti už snad nechtělo?“

„Ne,“ řekl Jim Oates. „A vy byste mně všichni mohli… Teď už je pár minut po poledni. Už jsem vlastně v civilu, příteli. Víš, co by mne armáda tak asi mohla? Rozuměl jsi dobře, Scotty?“

Ten se ušklíbl. „Pojď dovnitř, velící seržante. Jenom dál, hrdino! Na rozloučenou by ti plukovník chtěl ještě udělat radost. Jen běž dál, brachu.“

Oates se na něj podíval úkosem, a když jej míjel cestou k plukovníkovým dveřím, zavrčel: „Myslím, že jsem celou tu dobu s tebou zacházel až moc pěkně, Scotty. Jestli se šklebíš z čisté škodolibosti, tak ti ještě dám co proto.“

Po těch slovech vešel dovnitř.

V předpokoji seděl pobočník poručík John Britt. Vypadal unaveně a netečně. Zarudlé oči prozrazovaly pár bezesných nocí.

Zíral na Jima Oatese a neříkal nic. Jen lehce pokynul hlavou směrem ke dveřím stlučených z prken, která předtím sloužila jako bedny na konzervy.

Pohled Jima Oatese prozrazoval trochu pohrdání, když seržant procházel kolem primitivního psacího stolu pobočníka ke dveřím. Poručík tuto pohrdavost přesně zaznamenal. Ztemněl v obličeji a v jeho modrých očích se zlobně zablesklo.

To už ale Oates zaklepal na dveře a vešel. Plukovník stál u okna, z nějž mohl přehlédnout celý dvůr až k ubytovnám, stájím a ohradám.

Tento tvrdý muž byl za občanské války generálem. Už přes dvacet let bojoval proti indiánům Apačům, Komančům, Čejenům a Siouxům. Pomalu se obrátil na seržanta.

„Vy mě asi nemáte moc rád, že?“

„Moc ne, plukovníku.“

„Proč ne?“

„Jestě nikdy se mi nelíbil žádný důstojník, plukovníku. A vůbec jsem udělal chybu, že jsem šel k vojsku. Ta chyba mě stála dvanáct let života… Přejete si něco, prosím?“

Plukovník se pousmál. „Přesto jste se staral jako otec o malé děti o ty holobrádky, co přišli sem na pomezí bez jakékoliv zkušenosti s indiány a museli tu, mladí poručíci, držet hlídky koňmo. Přesto jste dohlížel na to, aby ti mladí nedělali chyby, aby přežili a ze všeho se poučovali.“

„Kvůli těm ubožákům, co byli pod vaším velením,“ vysvětlil Oates svým hrdelním hlasem, „jen kvůli těm chudákům, co museli na vlastní kůži schytat všechnu tupost těch, co jsou nad nimi… Plukovníku, moje služební období skončilo. Mohu jít? Připravil mi pobočník propouštěcí list?“ Plukovník se ušklíbl jako frontový důstojník, vlastně málem jako seržant. Potom přistoupil ke svému psacímu stolu a vzal do ruky papír.

„Tady je ta listina, seržante. Ale ještě nenabyla platnosti.“

„Jak to? Ta už je platná. Už víc než deset minut musí být platná. Kdybych chtěl, plukovníku, mohl bych vám plivnout k nohám nebo vás hezky vytáhnout z té parádní uniformy. Žádný vojenský soud už by na mě neměl právo… Dejte ji sem! Ze své strany jsem svou smlouvu s armádou dodržel. Teď je řada na armádě, ne?“

„Existuje doložka,“ řekl plukovník. „Za války se služební doba prodlužuje. A navíc je třeba napřed provést uložený příkaz. Nejde prostě toho nechat uprostřed akce, i když služební období skončilo.“

„Nemám žádný úkol. A válečný stav Saguarovou popravou skončil… Plukovníku, vyjádřil byste se jasněji?“

Plukovník lehce pokýval hlavou.

„Vaše služba skončí teprve tehdy,“ řekl, „až dojedete se zajatci do rezervace San Carlos a až i všichni vojáci a ostatní osoby dojedou bezpečně do pevnosti Fort Apache. Jde o pár civilistů a degradovaných a odsouzených vojáků. Seržante, jmenujte mi jediného muže v tomto táboře, kterého bych mohl poslat do Fort Apache a do rezervace San Carlos s těmi pěti vězněnými Apači, dvěma degradovanými vojáky, kteří byli odsouzeni každý k deseti letům nucených prací, s pěti civilisty, jednou bílou ženou a s eskortou pouhých dvanácti mužů… Když mně řeknete, kdo by to měl být, uděláte mi velkou radost.“ Do plukovníkova hlasu se mezitím vkradl bezmocný vztek.

Jim Oates si náhle uvědomil, jak ten starý plukovník má v této chvíli na armádu zrovna takovou zlost jako on sám.

Náhle mezi těmi dvěma něco vzniklo. Bylo to vlastně to staré spojenectví, které v situaci jako tato dělá ze všech lidí u armády společníky.

„Kromě sebe nikoho takového neznám. To by nikdo nedokázal, plukovníku,“ pronesl hořce Jim Oates.

„A jestli ten Apač, kterého jsme ho před chvílí oběsili, nebyl žádný Saguaro, protože tím je jeden z těch pěti, potom to nezvládnu ani já. Protože v tom případě čekají mladí Saguarovi divoši jen na to, že mi jej budou moci sebrat. A předtím nás ještě všechny pozabíjejí.“

Plukovník na to přikývl.

„I vy si tedy myslíte, že jsme pověsili nepravého Saguara, seržante Oatesi?“

„Mohlo by to tak docela dobře být. Ze šesti zajatců se on zdál být tím nejbezvýznamnějším. Z nás nikdo Saguara neznal. Věděli jsme jenom to, že Saguaro určitě je jeden z těch šesti. A on se sám k tomu přihlásil, teprve až jsme pohrozili, že je pověsíme všechny. Plukovníku, mohlo to být tak, že on se za skutečného Saguara obětoval, za toho, co jej všichni mají za svého spasitele. Tady něco nehraje.“

Plukovník znovu přikývl. „Možná,“ řekl. „Ale to se už brzy ukáže, až budete se zajatci na cestě. A pak se postaráte o to, aby Saguaro přece jen zemřel! V každém případě vám dávám výslovný rozkaz zajatce při pokusu o útěk postřílet!“

Oates se na ta slova kysele ušklíbl.

„To je zase ta naše armáda,“ řekl.

„Jeden rudoch byl pověšen, ten, co se o něm úředně předpokládá, že byl Saguaro a který se sám za Saguara označil. Ale najednou si tím už nejsme jisti a myslíme, že nás napálili. A to pak má jeden seržant, který už brzy má z armády odejít, za armádu všechno zachránit… K sakru, plukovníku!“

„Ano, ke všem čertům!“ pronesl i plukovník. „Vyrazíte za hodinu seržante! Spolujezdce si můžete vybrat sám.“

„Aspoň tuto radost mi neupřete, plukovníku,“ odpověděl Oates a zasalutoval neobyčejně předpisově. Dráždící netečnost z něj opadla.

Za necelou hodinu přehlížel Jim Oates svých dvanáct jezdců, o kterých mu podal hlášení seržant Tom Barney. Ten při tom dělal takové obličeje, jako by chtěl v příštím okamžiku nastoupit na místo služebně nadřízeného seržanta.

U tří kavaleristů našel Jim Oates v polních lahvích místo vody whisky a u dvou dalších zase tequilu, pálenku z agáve. Jinak ale bylo s jezdci i koňmi vše v pořádku.

Jim Oates poodstoupil a promluvil:

„Vy pobudové, jistě jste se již pořádně radovali, že jste se mě zbavili. I já jsem si už myslel, že by mi armáda mohla být ukradená. Zklamali jsme se tedy všichni. A to nás teď spojuje. Chci vám říct jen pár slov. Třeba bude naše projížďka docela pěkný výlet. To mně pak budete moci být vděční, že jsem vás na pár dnů vytáhl z nudy a jednotvárnosti tábora Yuata. Je ale taky docela možné, že z nás tam venku budou rudí chtít stáhnout kůži, přičemž by si tentokrát z jistého důvodu na tom asi dávali zvlášť záležet. Má-li tomu tak být, tak si važte toho, že vás vede strýček Oates, protože to některým z vás, ochlastům a bývalým lupičům, dává naději, že vyváznete se zdravou kůží. Ale i to jen tehdy, když uděláte vždycky přesně to, covám řeknu, nic míň a nic víc. Na to nezapomeňte, hoši! Já jsem váš strýček, otec i matka. I myslet budu za vás já. Stačí, když budete jen vždycky dělat to, co na vás budu žádat. Tak pochopili jste, co vám řekl velící seržant?“

Nijak vesele se na ně netvářil. A oni mu opláceli stejnou.

Rádi jej neměli, protože stále cítili jeho nadřazenost. Jako velící seržant se nacházel mezi nimi a důstojníky. On sám neměl nic společného s jedněmi ani s druhými. Možná byl ještě víc sám než plukovník.

Seržant Tom Barney, který měl při velení tomuto oddílu být vlastně jeho nástupcem, nakonec řekl: „Seržante, umíme ocenit, že jste si vybral pro toto potěšení právě nás. Máme z toho velikou radost a máme vás rádi ještě víc než předtím.“

Neřekl jim na to nic, jen nasedl a kývl na Barneyho. Ten dal rozkaz nasedat a vyjel se svými jedenácti jezdci za ním. Před velitelstvím se ještě jednou seřadili. Jim Oates podal plukovníkovi hlášení.

„Hodně štěstí!“ řekl plukovník.

„My se už tak jako tak neuvidíme, Oatesi. Hodně štěstí! Jakmile ve Fort Apache potvrdí vykonání vašeho úkolu, vstoupí v platnost váš propoustěcí list.“

Oates přikývl. Potom otočil koně a vedl oddíl kolem obou čekajících vozů k zapadní bráně tábora.

Byly to dva nákladní vozy patřící armádě. V jednom z nich sedělo pět na rukou spoutaných Apačů. Ve druhém byli dva stejně tak na rukou spoutaní vojáci, kteří rovněž podléhali velení kaprála a jeho vlastních dvou jezdců.

Na kozlíku tohoto vozu seděla ještě žena. Držela se zpříma, hrdá, se zdviženou bradou a zahleděná do dálky, jako by tam chtěla vyčíst budoucnost a neviděla jen divočinu s kopci, rudými skálami a za nimi vysoký kopec zvaný Rim s jeho tmavou, tajemnou zelenou barvou, z níž probleskovaly rudé skály.

Jim Oates nejprve zkoumavě projel kolem pěti Apačů, obou vozků a kaprála. Potom poněkud déle pozoroval oba spoutané vojáky. Vyzývavě na něj hleděli a v jejich pohledu byla nevraživost a vzdor. On sám se na ně díval lhostejně.

Jeho tmavá zjizvená tvář byla ještě bezvýraznější, když nakonec pohlédl na ženu. Náhle se obrátila a upřeně na něj pohlédla. Měla zelené oči a přímý a pevný pohled. Pod lehkým šátkem prosvítaly její jantarové vlasy.

Zatímco vojáci ve dvou řadách jeli kolem vozu, přijel Oates na svém koni trochu blíž a řekl:

„Paní Brittová, nechcete své rozhodnutí změnit? Ještě máte možnost zůstat tady. Jakmile budete jednou mimo tábor, návrat už nebude možný. A na ženu čekají v zemi Apačů věci horší než smrt.“

Georgia Brittová, která odjížděla od svého muže, poručíka a pobočníka, se na něj upřeně zahleděla.

„To vím, přesto ale chci jet.“

Oates přikývl a pobídl svého hnědáka.

Vedl svůj oddíl mezi ubytovnami mužstva a obchody se skladišti. Civilisté na koních se přidávali teprve teď.

A tak se vydávalo na cestu devětadvacet lidí: Velící seržant Jim Oates, seržant Tom Barney a jedenáct jezdců, kaprál Drago Higgins a dva vozkové, dva vojenští vězni, pět zajatých Apačů, pět bílých civilistů a Georgia Brittová.

Odjížděli do divoké země neznající slitování, ve které jsou jen samí lovci a ti, kdo jsou loveni, do země s velkolepými západy slunce, se žhavými dny a ledovými nocemi, do kraje mlčícího a nepřátelského.

Camp Yuata nebylo opevnění: místo s palisádami a valy. V jeho blízkosti bylo několik tábořišť přátelských indiánů. Žilo tam i několik apačských rodin. Kolem těchto indiánů vedla tato cesta.

Jim Oates zůstal trochu pozadu a počkal, až pojede kolem vůz, ve kterém sedělo pět zajatých indiánů. Hrdě seděli na dřevěných lavicích vozu, určeného pro mužstvo, a hleděli před sebe.

Jim Oates pozoroval spřátelené indiány. Bylo mezi nimi několik takových, o kterých věděl, že ještě před několika dny tak mírumilovně nevypadali. Upírali pohledy na zajatce. Jejich zájem směřoval k zajatým pěti Apačům. Jinak se ale na nich nedalo nic poznat. Jen postávali mlčky a bez hnutí a hleděli před sebe. Oates chtěl zase jet vpředu. Pociťoval mírné zklamání. Co ale vlastně očekával? Věřil snad, že tito zdánlivé neškodní indiáni poznají mezi pěti zajatci velkého Saguara a budou to všude rozhlašovat?

Jeho pohled padl na pět civilistů, kteří v určitém odstupu jeli za oběma vozy. Zadržel koně a počkal, až pojedou kolem něj. Více nebo méně dobře všechny z nich znal. Sam Stanley a Billy Ringloke byli lovci skalpů, kteří Apačům, které zabili, stáhli kůži z hlavy a dostávali pak za to peněžní odměnu.

Robert Gannaway byl rančer, kterému Apači vypálili celou usedlost, zabili rodinu a zastřelili všechen dobytek. On sám byl od té doby pořád opilý.

Oates se na ně díval ze strany úkosem. Jeli volně rozptýleni po jeho pravé ruce, bývalý rančer Robert Gannaway jako poslední, moc se ale od nich nelišil.

Byl to člověk, který už nikdy nezačne znovu. Ale za poslední týdny se změnil.

Odpovědí bylo mlčení.

***

„Zdel”

***

***