G. F. Unger

Pastvina snů

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2002-0 (epub)

ISBN 978-80-279-2003-7 (mobi)

Dick Hilliary přikročil rychle a klouzavým pohybem k býku, který se zoufale vzpíral napjatému lasu a brzy by na něm začal odtahovat jeho koně. Možná by i laso přerval.

Dick Hilliary byl ale rychlejší. Byl to hezký, silný chlapík, ne moc vysoký, ale postavy širokého založení a těžkopádné vytrvalosti. Už mnoho lidí se divilo, jak jsou jeho pohyby přitom lehké a přirozené.

Uchopil mocné býkovy rohy. Ty se v jeho rukou proměnily v páky. A podle fyzikálního zákona o páce platilo i zde, že síla, kterou je nutno vynaložit na zvládnutí břemene, je nepřímo úměrná délce ramene.

Paže Dicka Hilliaryho se staly právě takovými dlouhými rameny. Otáčel býkovi hlavu stranou, kroutil mu krkem a jeho silný soupeř se nakonec vzdal a padl na stranu. Old Mooshorn, býk s rohy připomínajícími starého losa, neměl proti Dickově síle, znásobené ještě pákami jeho paží, žádnou naději. Proto padl dříve, než stačil strhnout koně i s jezdcem nebo přetrhnout laso.

Dick Hilliary klečel zvířeti na hlavě a těžce oddychoval. Jeden z dlouhých rohů se hluboko zaryl do země. Druhý roh trčel proti nebi. Dick jej držel pevně jako nějaké páčidlo.

„Hej,“ zvolal ostrým hlasem a oddychoval.

Johnny Christie přiběhl od hořícího ohně s vypalovacím železem. Vlastně to byla želízka dvě. Kovář, u kterého značku objednali, nedokázal spojit tři písmena do jednoho kusu. Johnny Christie tedy napřed vtiskl želízko s písmeny CC a potom na zvířecí stehno přidal písmeno H. Teď bylo možno přečíst značku celou, písmena CCH.

C pocházelo od Morga Clevelanda. Druhé C souviselo se jménem Johnnyho Christie. H označovalo Richarda Hilliaryho, kterému říkali Dick.

Johny Christie pozoroval značku páchnoucí po spálené srsti a spečené kůži, ze které ještě stoupal obláček dýmu. Na chvilku přiložil na to místo kus hadru napuštěný tukem.

Potom upřel oči na Dicka a široce se ušklíbl. „Tady to,“ zaskřehotal, „je Starý los, praotec našeho stáda. Co myslíš, že udělá, když jej hned pustíš?“

„Tak to ví jen pámbu na nebesích“, zafuněl Dick a sfoukl si kapku potu z nosu. Potom se ze své výše podíval býkovi do oka, které k němu vzhlíželo. Bylo plné zloby a podlité krví.

„Ten se postará o mnoho skvělých potomků v našem stádu,“ pronesl Johnny Christie a vyskočil.

Spěchal ke svému koni, který čekal vedle ohniště, vskočil do sedla a sejmul z něho laso.

I Dick Hilliary si pospíšil. Přiběhl ke koni, který patřil jemu, a jedním zhoupnutím dopravil svých dvě stě třicet liber váhy na hřbet mohutného zvířete.

Morg Cleveland, který mezitím uvolnil laso, jim už zase mával.

Takový býk na nohou je totiž rychlý a hnal se v tom případě za Dickem. Jistě by do něj a do jeho statného hnědáka najel jako nosorožec, kdyby nebyl Morg Cleveland hodil laso.

Vrhl je pozoruhodným pohybem. Jeho nevelká smyčka proletěla těsně nad zemí, jako když dítě hodí obručí. Byl to mistrovský kousek obratnosti, který i tady v Texasu byl v takové podobě neobvyklý. Útočící a vztekem soptící býk se tak dostal právě do nízko letící smyčky.

Morgův kůň se nato vzepřel a udržel škubnutí lasa. Býk spadl, chvíli ležel tiše, potom hbitě vyskočil a znovu napadl jezdce.

Teď ale hodil laso Johnny Christie, a to skoro přesně a tak znalecky a jistě jako vysoký, svalnatý a šedooký Morg Cleveland. Smyčka se sevřela na býkově zadní noze. Jak se laso napjalo a rozezvučelo jako chvějící se struna, padl býk přímo tlamou k zemi.

„Ten se to naučí brzy! Ten se učí rychle!“ volal Dick Hilliary, držící své laso připravené a snažící se zaujmout co nejvýhodnější pozici.

Býkovi to zřejmě stačilo. Nebo byl snad tak mimořádně chytrý? Ležel úplně bez hnutí, jako by přesně věděl, že tak se mu nic nestane. I prudká bolest vypálené rány už jistě trochu pominula. Tuk, který se vetřel dovnitř, asi už způsobil, že trochu polevila.

Oba jezdci uvolnili lasa pomocí několika pohybů rukou. Po délce lasa proběhlo několik hadích vlnovek, smyčka se uvolnila a jako zázrakem sklouzla dolů. Byla to prvotřídní ukázka zacházení s tímto vrhacím nástrojem, jaké byli schopni jen nejlepší kovbojové.

Býk zase vyskočil na nohy. Tentokrát už ale nezaútočil. Poučil se, že potom vždycky jde k zemi.

Bylo přitom ale jisté, že by se v té situaci vrhl na každého chodce.

Morg Cleveland pomalu stočil laso. Vzal ze sedla bič, přijel zezadu šikmo k býkovi a začal jej nahánět do malé ohrady.

Jeho partneři otevřeli mříž a zahnali dozadu ty kusy, které v koralu byly už od dřívějška. Býk docela rozumně a poslušně vkráčel dovnitř. Muži mříž zase zavřeli. A potom si se zřetelným uspokojením Johnny Christie ulevil svým pronikavým hlasem: „To je ono, hoši! To je přesně ono! Tady máme sto padesát vybraných kusů, půl tuctu býků a teď tohoto Starého losa, jejich krále. Většina krav bude mít za pár týdnů tele. První část svého úmyslu jsme dokončili. Stádo už máme! Vytahali jsme je z toho prokletého křoví, jako když se jde na divoké kočky, poschované kdesi v trní. S každým z těch zvířat jsme svedli boj a vypálili mu pak naši značku. Stádo patří nám, a my se už postaráme, aby zkrotlo!“

Hlasitě si plácl dlaní na stehno.

Byl to světlovlasý hoch, modrooký a jaksi zvláštním způsobem hezký.

V jedné z kapes jeho kožených nohavic, navlečených na kalhoty, aby je při jízdě chránily, vězel starý kolt.

Dick Hilliary se na něj za jeho pronesený projev ušklíbl a souhlasně přikývl. A od Morga Clevelanda uslyšel klidná a jakoby nedbale vyřčená slova: „Ano, možná je už načase, abychom tady z těch zatracených končin odešli. Už je tady moc takových honáckých tlup, co honí mavericky. A jistě tady vypuknou hádky, až se prosadí zákon o zákazu jejich odchytu. My jsme to stihli, snad pravě ještě než se dveře zavřely.“

Po těch slovech obrátil koně a zamířil s ním do tábora. Byl to vysoký, svalnatý muž, štíhlý v pase, s širokými rameny a klidným, úzkým a tmavým obličejem, s šedýma očima a vlasy černými jako havran.

Dick Hilliary měl vlasy hnědé a jeho obličej byl kulatý. Koukaly z něj dvě žabí očka a malý nos, vypadající jako kus korku. Dick měl pořád dobrou náladu a stále doufal, že zažije příjemné věci. Byl dobré mysli a působil možná poněkud tupým dojmem, přesně jako jeden z oněch nadutých svalnatců, kteří mají trochu zatemněný rozum. O něm se toto však zcela určitě říct nedalo.

Odjel za svými druhy do tábora, sesedl a pak si hned klekl před velký plochý kámen. Rukojetí revolveru rozklepal poslední zrnka kávy na prášek a ten nasypal do hrnku.

„Pane Bože,“ řekl potom, „jak bych si přál, aby tu s námi byla moje nebožka teta Rosalie-Beata! Ta uměla vyčíst z kávové sedliny budoucnost. A protože budeme mít pořádnou kávu dnes naposled, byla by to poslední příležitost se dozvědět, jaké štěstí na nás v budoucnu čeká.“

Morg Cleveland a Johnny jej zamyšleně pozorovali.

„Někdy je lepší,“ řekl Johnny stále ve stejném rozpoložení mysli, „když člověk neví, co mu budoucnost přinese.“

Morg Cleveland, zírající do dálky, ale přimhouřil oči. Pronesl suše a tvrdě: „Pane Dicku, já nejsem žádná teta Rosalie-Beata. Ani neumím číst budoucnost z usazené kávy. Ale mohu tu prohlásit už teď, že za chvilku tady budeme mít pěknou šlamastyku. Vezměte si pušky a ustupte mezi stromy. A jestli náhodou vytáhnu revolver, tak proto, že jsem už neviděl žádnou jinou možnost než co nejrychleji a nejpřesněji střílet.“

Dick a Johnny pohlédli stejným směrem. A pak to uviděli i oni. Bylo to šest jezdců, ale v těch dobách tady v křovinatém kraji na řece Brazos uprostřed Texasu žili jen samí ostří hoši. Lidé jiného ražení neměli nejmenšího důvodu se tím krajem potulovat. Tehdy tu bylo možno potkat jen otrlé lupiče za noční tmy, ty, kdo chytali volně se pasoucí krávy, zloděje dobytka, dále nejrůznější desperados, lidi pro ostatní ztracené a jimi pohrdané, kteří válečnými osudy ztratili své kořeny a jinou, lepší příležitost si nechali ujít. Ti všichni skončili v této zemi nikoho na pomezí civilizace.

Ne všichni si dávali práci celé týdny a s velkým rizikem vyhánět z křovisek zdivočelý dobytek, chytat krávy a býky a pak jim vypalovat značku. Mnozí z těch více než podezřelých lidí neuměli ani dost dobře zacházet s lasem, protože to byl druh umění, kterému se musel člověk učit, už když byl malým chlapcem.

Dick a Johnny hned poslechli. Klidný Morg Cleveland byl totiž jejich vůdcem.

Morg Cleveland stál klidně u ohniště, nad kterým visel kotlík s kávou. Nezdálo se, že by jej pohled na šest jezdců nějak vyvvedl z míry. Jeho kouřově šedé oči hleděly pevně a beze strachu, jen úplně vzadu v nich bylo někdy možno zahlédnout záblesk.

Cizinci se bezstarostně přiblížili. Jak jeli kolem koralu, prohlíželo si všech šest jezdců zvířata v něm zavřená. Potom se před tábořištěm rozestoupili, vytvořili nepravidelný a polokruhový řetěz a zastavili. Jeden opovážlivý hoch s rusou hlavou, na které měl polní čepici někdejšího jezdectva jižanské Konfederace, se svým koněm popojel kousek dopředu. Hbitě sklouzl ze sedla a postavil se ledabyle vedle svého koně. Levou rukou si pohrával s koncem otěží, pravice mu ale visela hned za revolverem, jehož pažba byla natočena směrem ven, protože chlapík zbraň nosil zcela vpředu na stehně, pevně upnutou.

„Jsem jeden z Flynnových,“ řekl jakoby na okraj. „Jsem Jesse Flynn, mladší bratr Bringhama Flynna.“

„Už jsem o vás slyšel,“ přikývl Morg Cleveland. „A už pár dní cítím, že nás někdo pozoruje. O co se ti jedná, Jessi Flynne?“

Rudohlavec se ušklíbl, a byl to úšklebek divoký, nesvědčící nic dobrého.

„Tak vy jste už o nás Flynnech slyšeli?“ zeptal se s úsměškem. „Budeme to tu tedy mít snadnější. Přijel jsem totiž proto, abych od vás vybral daň. Budete nám muset polovinu stáda přenechat.“

Trochu si posunul starou vojenskou čepici dozadu a tvářil se ostře a vyzývavě.

„Prohlásili jsme totiž tady ten kraj sto mil kolem na všechny strany za své území a vznášíme požadavek na základě práva, které máme na všechen neoznačkovaný dobytek, co na tom území žije. Ti, kdo tu chytají mavericky, nám musí odevzdat padesát procent svého úlovku. Přijel jsem za vámi, abych si ty kusy odvedl. A vy za to dostanete dokonce skutečné potvrzení.“

Zvedl levou ruku, která držela konec uzdy. Palcem ukázal dozadu za své rameno. „Odhaduji stádo v ohradě na sto osmdesát zvířat. Vezmeme si tedy devadesát… A ti dva tam mezi stromy ať odloží pušky a přijdou sem k ohni. Snad nebudete tak nerozumní, abyste nám kladli odpor. Jistě dobře víte, že my Flynnové máme víc než sto jezdců a kdybychom chtěli, stáhli bychom z vás kůži jako nic. Tak tedy raději uzavřeme dohodu napolovinu, fifty fifty. Od nás je to dokonce ohleduplnost. Mohli bychom vás totiž odtud vyhnat a nechat si stádo celé. Tak co vy na to?“

Morg Cleveland se na něj díval klidně. V jeho tváři nebylo znát vůbec nic. Odpověděl: „Rudá hlavo, mně je úplně jedno, jak se jmenuješ a jakého máš bratra velikána. Mně na tom vůbec nezáleží! Co tady chcete udělat, je jasná krádež. Nepatří vám v tomto kraji nic. Je to křovinatá země nikoho. Krávy tady nemají žádnou vlastnickou značku a ani ony nemohou říct, komu patřily generace jejich předků. Je to dobytek v zemi nikoho a nikomu nepatřil až do doby, kdy jsme si jej označkovali pro sebe. A teď jsou naše, jen naše! A nevydáme ani jeden kravský ocas žádné bandě lupičů, žádným darebákům, kteří jsou podle zákona pronásledováni a kteří žijí od ostatních v opovržení. Bez boje si na nás nepřijde žádný z těch, co jsou příliš pohodlní a líní na to, aby sami tvrdě zapracovali v sedle a s lasem. Vyjádřil jsem se jasně?“

Jesse Flynn byl hoch popudlivý. Nebyl sice tak obávaný jako jeho velký bratr Bringham, ale i on byl za války vůdcem malého oddílu v týlu nepřítele a z jeho dobrovolníků se stále zřetelněji stávala lupičská banda. Po válce loupil a plenil se svými lidmi dál. Protože byla na jeho hlavu vypsána vysoká odměna stejně jako na hlavu jeho bratra a mnoha jejich jezdců, stáhli se do divoké pustiny na řece Brazos.

A teď by rádi obchodovali s dobytkem stejným způsobem jako poctiví pracovití kovbojové. Nutili všechny, kdo chytali volná dobytčata a sháněli si tady dohromady svá budoucí stáda, aby se s nimi dělili.

Jesse Flynn byl divoký chlapík, ničeho se nebál a pevně důvěřoval svému štěstí a své obratnosti v zacházení s revolverem. Když Morg Cleveland domluvil, neřekl bandita už ani slovo. Jeho pravá ruka se pohnula rychle, bystře jako myšlenka.

Jesse Flynn tasil bleskově rychle a bez jakéhokoliv varování.

Morg Cleveland patřil ale mezi ty tři nebo čtyři, kteří by si to s ním mohli rozdat. Když Jesse Flynn zvedal hlaveň revolveru a zamířil na Morga Clevelanda jeho ústí, zrovna když chtěl stisknout spoušť, tak právě v tu chvíli zahlédl, jak z hlavně naproti vyšel výstřel a ucítil, jak mu kulka zasáhla rameno. Napolo jej to otočilo a jeho vlastní výstřel šel kamsi do prázdna. Zakymácel se a znovu namířil na Morga Clevelanda. Stiskl, a kulka prolétla jako kus žhavého železa podél Morgova žebra pod ramenem a roztrhla mu košili. Nechala za sebou pruh jako po ráně bičem. Morg sebou lehce trhl.

Nemohl déle čekat a nechat se příštím výstřelem od Jesseho Flynna třeba zastřelit.

Znovu stiskl spoušť a znovu jej trefil.

Pod stromy zaštěkaly obě pušky. Koně se vyděšeně vzpínali a řehtali. Dva nebo tři muži na koních předtím sáhli po revolverech, ale ucouvli, když se ozvaly pušky a kolem hlavy jim zasvištěly kulky.

Ozval se ostrý hlas Johnnyho Christie. Pod stromy zazněla jeho divoká slova: „Jen hoši pokračujte, jestli je chcete dostat za kůži! Jen tak dál, vy troubové! Tak dobří zase nejste, jak si o sobě myslíte!“

A to oni opravdu nebyli, když bylo potřeba odvahy a rozhodnosti, když měli skutečně nasadit život.

Bojovali jen neradi v situaci, která jim nedávala jednoznačně naprostou převahu. A tady byly vyhlídky přibližně stejné.

Bylo jich sice ještě stále o dva víc, ale dva kovbojové vzadu se kryli za stromy a navíc měli pušky už v ruce. Nejvíc je přesvědčil Morg Cleveland, který právě zvítězil nad jedním z obávaných a nejnebezpečnějších revolverových hrdinů celého Texasu. Držel stále v ruce revolver připravený k výstřelu a jistě by dva z hochů Flynnovy tlupy zabil.

K takovému utkání na život a na smrt nebyli ochotni.

A tak Flynnovi muži své již napolo vytažené zbraně zase pomalu zasunuli do pouzder. Všichni si oddechli.

Potom se zahleděli na Morga Clevelanda.

„Dobrá,“ zavrčel jeden z lupičů.

„Tak dobrá! Byl to nápad Jesseho Flynna vytáhnout revolver tak překvapivě rychle. V tom jej těžko někdo překonal. Jeho velký bratr ale nad něj o hodně vyniká, a ten se jistě vydá po tvé stopě a odnese si tvůj skalp, Černá hlavo.“

Muž se vyzývavě díval na Morga Clevelanda nepříjemným pohledem.

„Bringham Flynn svého bratra Jesseho má velmi rád. Bringham Flynn nechá v tom případě stranou všecko, na čem mu na světě záleží. Přilepí se ti na paty, příteli. Vezme si s sebou dost jezdců na to, aby tě dostal, a myslím, že nemáte naději mu utéct, ani kdybyste to stádo tady nechali stát a dali se na útěk okamžitě. Jeho ruce sahají daleko. Má styky až k severní hranici. Protože i když teď musí žít jako psanec, má stále ještě vlivné přátele, lidi, kteří s ním dříve obchodovali, když ještě byl velkým velitelem oddílu bojujícího v týlu armády, a kteří dnes mají moc a vliv, protože zastávají významná místa.“

Muž domluvil a chtěl se otočit.

Koukali na něho a přemýšleli o jeho slovech.

Dostali strach.