Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Eine neue Zeit

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket Illustration © by Ildiko Neer/Trevillion Images; akg-images;

akg-images/Science Source

Jacket design © buerosued.de

Translation © 2020, 2025 by Zlata Kufnerová

ISBN 978-80-249-5736-4

PŘEDTÍM

HILDA

Wiesbaden, 22. března 1935

Jaro se ve městě ohlašuje dost opatrně. Žluté a fialové krokusy září v trávě lázeňského parku, narcisy vystrkují z půdy své světlezelené lístečky. Nyní, kolem poledne, není na široké Wilhelmstrasse takřka žádný ruch. Chodci lelkují kolem výkladních skříní, několik kurážných hostů už posedává u stolků v předzahrádce kavárny a užívá si předjaří při šálku kávy.

„Půjdeš taky?“ ptá se dvanáctiletá Hilda své přítelkyně.

Gisela se zastaví a popotáhne popruhy své těžké školní brašny, protože se jí zařezávají do ramen. Chvíli přemýšlí a pak zavrtí utrápeně hlavou. „Ne, dneska radši ne. Máma chce se mnou zajít k švadleně, nechá mi ušít dvoje nové šaty.“

„Ty se máš,“ povzdechne si Hilda. „Tvoje máma na tebe má vždycky čas.“

„Pchá,“ reaguje ihned otráveně Gisela. „Můžeme si to vyměnit. Ty půjdeš s mou mámou k švadleně a já se posadím k tvé mámě do kavárny U Anděla.“

To by ovšem Hilda taky nechtěla. Za prvé je Giselina matka dost přísná, a za druhé by Hilda kavárnu U Anděla nikdy a za nic na světě nevyměnila.

„Tak se tedy uvidíme zítra…,“ loučí se.

„Dobře, zítra… Můžu si ráno od tebe opsat úkol z počtů?“

„Pro mě za mě…“

Gisela jí zamává a běží pryč, směrem k uličce Webergasse. Modrý kabát, který si svlékla a přehodila přes školní brašnu, se jí ve větru nadouvá jako plachta. Hilda zamíří k rodičovské kavárně, kde se nad vchodem houpá naducaný andílek ze zlatavého plechu, držící v ruce šálek kávy. Také tady už sedí pár hostů u stolků, které Finchen postavila venku na chodník.

„Hele, Hilda!“ volá tlustá žena v kožichu. „Copak, to už je po škole?“

Je to paní Knaussová, ta má – jak tvrdí máma – hodně peněz, a Hilda má nakázáno chovat se k ní velmi zdvořile. Třebaže ta paní klade pitomé otázky, jako například právě teď.

„Ano, milostivá paní,“ naznačí pukrle.

Paní Knaussová se blahosklonně usměje a k své přítelkyni, která s tváří ztuhlou chladem objímá šálek s kávou, prohodí, že dnes se děti už sotva něco naučí. Přítelkyně přikývne. Také mladík, který s nimi sedí u stolku, tento názor sdílí.

„Máte ještě nějaké přání?“ ptá se Hilda. Zní to přesně tak, jak se vždycky ptá servírka Finchen. Hilda strašně touží po tom, aby mohla v kavárně obsluhovat, jenže bohužel nesmí.

„Třikrát kávu s koňakem,“ objedná si paní Knaussová a dodá, že Hilda je šikovné děvče.

To si světlovlasá Hilda myslí taky. Než vejde otočnými dveřmi do kavárny, sejme z ramen školní brašnu. Je to důležité, protože kvůli té brašně už jednou zůstala ve dveřích trčet. Také uvnitř ji několik hostů pozdraví, kavárna U Anděla má mnoho stálých hostů. Někteří přicházejí už dopoledne, vypijí kávu nebo si dají sklenku vína a přečtou si noviny.

Hilda pozdravy opětuje a zamíří ke skleněné vitríně se zákusky, kde právě servírka Finchen dává na talíř dva kousky čokoládového dortu se šlehačkou.

„Tři kávy s koňakem ke stolku venku,“ předá Hilda rutinovaně objednávku. Usedne u stolku hned vedle vitríny a uloží školní brašnu tak, aby ji nebylo vidět. Domácí úkoly nesmí psát dole v kavárně, protože máma je toho názoru, že je tu příliš hlučno a Hilda by se nedokázala soustředit. Jenže tak tomu není. Hilda je pevně přesvědčená, že kavárna je na psaní domácích úkolů tím nejlepším místem na světě. Při tichém cinkání nádobí, lžiček a dezertních vidliček se zde cítí nekonečně dobře a jako doma. A co teprve ty vůně, které kavárnu naplňují! Čerstvě pražená zrnková káva, vůně vanilky, hořkých mandlí a čokolády, nádech třešňovice nebo koňaku, ba dokonce i dým z doutníků a šustění novin… to všechno vytváří ono kouzelné živé aroma, které je pro kavárnu charakteristické.

Hilda vyjme z brašny početnici a hledá tužku. Tady u toho stolku ji četné dorty ve vitríně chrání před matčinými pohledy, a otec ji nehlídá, protože právě přicházejí operní pěvci ze zkoušky. Herci a hudebníci z divadla totiž chodí vždycky jen do kavárny U Anděla, všichni jsou to otcovi přátelé a cítí se tady dobře.

Hilda si přehodí blonďaté copy přes rameno, aby jí nepřekážely, a dá se do počítání. U obtížnějších příkladů se podívá nahoru ke štukovanému stropu, sleduje proplétající se ornamenty, a hned ji napadne řešení. V počtech je nejlepší ve třídě, žádná není tak hbitá jako Hilda Kochová. Jenom se slohy se dost natrápí, to pak někdy musí požádat o pomoc.

„Tak copak, Hildo? Ví máma, že tady vysedáváš?“

Servírka Finchen běží kolem s plně naloženým podnosem. Třikrát švarcvaldský třešňový dort, dvakrát tvarohový koláč se šlehačkou – určitě je to pro herce, ti si vždycky nacpou plné břicho. Operní pěvci jedí odpoledne jen málo, aby měli večer dobrý hlas. Zato po představení přijdou do kavárny a hltají bramborový salát, obložená vejce, plátky lososa a podobné dobroty. Tou dobou však musí Hilda bohužel do postele, a tak přihlíží vždycky jen odpoledne, kdy Marlena kmitá v kuchyni. Marlena odpovídá za studená jídla a je Hildinou dobrou přítelkyní; u ní smí vždycky ochutnat.

„Ty jsi taková první ochutnávačka,“ prohodí Marlena pokaždé. „Musíš od všeho trochu sníst, jinak bych to nemohla poslat ven.“

Marlena je malá, hubená a má zelenkavé oči. Při práci nosí na hlavě šátek. Ukázala Hildě, jak se připravují obložená vejce a jak se krájí uzený losos. Ostrým nožem, našikmo a na velice jemné plátky…

Umí to moc šikovně, pochválila ji Marlena matce.

Hlavně aby tě nerušila při práci, reagovala na to matka.

Máma to sice ještě neví – ale Hilda je pevně rozhodnutá, že se jednoho dne stane šéfkou kavárny U Anděla. S tátou už o tom mluvila a on souhlasil.

Za deset let, podotkl. Pak budeš plnoletá, ty moje děvenko. A budeš moct ten krám převzít.

Jenže u táty nemá člověk nikdy jistotu, že zítra neřekne něco jiného. Táta je ten nejmilejší člověk na světě. Jenže většinou platí, co řekne máma. Tak to v jejich kavárně chodí. A nahoře v bytě je to úplně stejné.

Náhle se cítí stísněně, protože v kavárně se nečekaně objeví matka a rozhlíží se. Zatraceně. Že by snad Finchen na ni žalovala? Ach, to by od ní bylo ohavné! Marlena by něco takového nikdy neudělala…

Jenže matka se o Hildu vůbec nezajímá, jde přes místnost ke stolku u okna, kde sedí otec s lidmi z Opery.

„Heinzi, buď tak laskav… něco od tebe potřebuju,“ volá a omluvně se na hosty usměje.

Táta je dobře vychovaný, hned vstane, a rodiče pak spolu tiše hovoří, těsně vedle vitríny se zákusky.

„Tohle nemůžu udělat, Elso. A už vůbec ne Maxi Pallenbergovi, který přišel loni tak nešťastně o život…“

Hilda napíná uši. Zpěváka a herce Maxe Pallenberga zná z fotografie, která visí vedle v salonku. Samozřejmě s podpisem. Kavárna U Anděla je plná takových fotografií, jsou všude na stěnách, většinou zarámované pod sklem, ale některé jen tak nalepené na kartonech. Mnohé jsou už zažloutlé, ale táta je na tyto fotografie velice pyšný a tvrdí, že představují největší poklad kavárny.

„Pallenberga můžeš nechat viset,“ šeptá matka. „Ale ten Kortner musí pryč. A Klaus Mann taky. Ten jako první.“

„To je zbabělý oportunismus, Elso. Co si o mně pomyslí moji přátelé?“

„Je to životní moudrost, Heinzi! Vždyť on je tam naproti v Kochbrunnenhalle. S celou svou družinou. Jen pár kroků od nás.“

„On má přece smysl pro umění, Elso. A divadlo miluje.“

Hilda slyší matčin tichý smích. Nezní však vesele. Spíš trpce. „Kde to žiješ? V zemi snů? Kdyby sem skutečně zašel a uviděl naše fotografie židovských umělců, hrozně by se rozzuřil, a kavárnu by nám zavřeli. Tak to bohužel je.“

„Ach Elso…“

„Já teď především pověsím Gründgense přes Kortnera. Přes Klause Manna dáme Richarda Strausse. A August Bebel musí rovnou zmizet.“

Otec sice vrtí hlavou, ale poddá se. To se dalo čekat. „Toho Bebela bych oželel, Elso. Ale ty ostatní… Vždyť je to hanba!“

„Nech to na mně, Heinzi.“

Matka pohladí otce po tváři a ten si jen zhluboka povzdechne, než se zase posadí k operním pěvcům. Matčiny oči pátrají po stěnách od fotografie k fotografii a pak se zastaví u Hildy, která sedí celá strnulá u svého stolku a předstírá, že tu vůbec není.

„Co tu chceš, Hildo? Neříkala jsem ti, že domácí úkoly máš dělat nahoře v bytě?“

Nejlepší obranou je odvést debatu někam jinam.

„Kdo je tam naproti v Kochbrunnenhalle, mami?“

Matka si odfrkne a Hilda vidí, že odpovídá jen nerada.

„Vůdce. Adolf Hitler. Je ve Wiesbadenu na návštěvě.“

No ano – teď si na to Hilda vzpomíná. Mluvilo se o tom ve škole. Prý to je pro město velká čest, povídal třídní učitel pan Kimpel.

„A on přijde taky sem? K nám?“ Hilda je celá vzrušená. Až bude zítra ve třídě vykládat, že byl vůdce v kavárně U Anděla… ti budou koukat!

„Není to jisté… Ale mohlo by se to stát… A kde jsou vlastně kluci? August má venku zametat…“

Hilda pokrčí rameny, což znamená, že nemá tušení. A skutečně nemůže vědět, kde se Willi a August právě v tuhle chvíli potulují. Míří totiž na kolech ven, do Biebrichu na pozemek Ruperta Knausse, je tam rybník, kde je plno pulců a vodních vší; August má totiž velké akvárium.

Naštěstí jí máma dá zase pokoj a věnuje se fotografiím na stěnách. Počíná si moc chytře. Tváří se, jako kdyby musela obrázky očistit, některé hned odnese, ale zpátky nepřinese všechny. A zatímco Hilda dosud přemýšlí, co asi matka provede s těmi prázdnými místy na stěně, slyší, jak Axel Imhoff naproti u stolu pěvců nadšeně vykřikuje: „Já jsem to věděl! Tohle je nejšťastnější den mého života! Zpívat Radamese před vůdcem… Bože můj! Nemůžu tomu ani uvěřit…“

Aha, pomyslí si Hilda. Když Adolf Hitler dneska večer půjde do Opery, tak přijde určitě taky sem. Vždyť je to hned naproti. Pošilhává po pěvcích, kteří jsou najednou celí rozčilení. Dnes večer dávají Aidu. Od Verdiho. Hilda se v operách vyzná, protože od dětství pobíhala v kavárně mezi lidmi od divadla. Addi Dobscher tam taky zpívá, ale ne Radamese, protože není tenor, nýbrž baryton. Addi je takový velký, vlasy má už trochu šedivé, a vždycky mluví tak, že to zní jako z pivního sudu. Ale je opravdu milý, a kromě toho bydlí nahoře v domě.

„Jestli ten v divadle bude nebo ne,“ pronese teď hlasitě, „je mi úplně jedno.“

„To neříkej, Addi,“ namítne Sofie Künzelová. „S ním tu je taky Goebbels. A tak se možná dostaneš ještě k filmu do Babelsbergu.“ Hlasitě se směje a baví se Addiho odmítavými gesty.

„Ale jen pokud bych byl něžný, blond a děvče…,“ tvrdí s úšklebkem Addi.

Sofie Künzelová dnes večer taky vystupuje. Zpívá Aidu – i když je na to už vlastně příliš stará. A navíc příliš tlustá. Ale když stojí na jevišti a zpívá, má člověk dojem, že je ještě mladá. Hilda už párkrát na opeře byla, protože vždycky dostávají volné vstupenky. Je to tam nádherné, všechno se leskne zlatem a sametem. Táta jí vysvětlil, že dříve sedával v prostřední lóži císař. Ale při Mistrech pěvcích Hilda usnula, protože hudba nebrala konce.

„Já vám nerozumím,“ rozčiluje se Axel Imhoff. „Jde přece o čest. Smět zpívat před vůdcem je…“

Otočnými dveřmi teď vcházejí do kavárny korepetitor Alois Gimpel a novinář Hans Reblinger. Zdraví se s pěvci a odkládají kabáty, poplácají Finchen po oblých bocích a objednají si kávu.

„Jen klid. On už je zase v hotelu U Růže. Prý si chce oddechnout a převléct se na večer. Ale hotelový sluha říkal, že celou tu dobu jen telefonuje…“

Tak to sem asi nepřijde, pomyslí si Hilda zklamaně. Přes čokoládový dort se šlehačkou šilhá do kuchyně a zjišťuje, že Marlena už je tady. Zatraceně! A ona musí ještě napsat ten pitomý sloh. „Proč miluji své rodné město…“ Co si tady má normální člověk vymyslet? Protože Wiesbaden je hezký. Jenže Frankfurt je taky hezký. A když si udělají výlet autem do pohoří Taunus – tam je taky hezky.

Pátravě se rozhlíží po kavárně. Hans Reblinger nepřichází v úvahu, ten zaníceně diskutuje s tenorem Axelem Imhoffem, který dnes večer zpívá Rademese. Vzadu v rohu sedí u čaje a ovocného koláče úplně sama Julie Wemhönerová. Je to divadelní krejčová, šije kostýmy a taky bydlí nahoře v domě. Ačkoliv má rudé vlasy, je hezká jak obrázek, říká si Hilda. Je taková drobounká. A má zvláštní tajemné oči. Táta jednou prohlásil, že slečna Wemhönerová má pěkně za ušima. Hilda krátce uvažuje, zda by ji neměla požádat o pomoc, ale pak si to rozmyslí, protože Wemhönerová se určitě hned vrátí s pěvci do divadla. Bude lepší, když to zkusí s Eddim Graffem. Je herec a sedí u vedlejšího stolku zahloubaný do novin.

Vrhne ještě chvatný pohled do vedlejší místnosti, kde matka převěšuje fotografie, a pak ze školní brašny rychle vytáhne sešit a spěchá k Eddimu. Ten to nejspíš musel tušit, protože odkládá noviny, ještě než Hilda dorazí k jeho stolku.

„Tak co, Hildo?“ ptá se a šibalsky se usmívá. „Zase nějaký hloupý sloh?“

„Ano. A tentokrát ještě hloupější než jindy…“

„Tak se tedy ke mně posaď…“

Eddi Graff je už starý, je mu skoro padesát, ale všechny ženy ve Wiesbadenu ho zbožňují. Říká se, že kvůli jeho šedivým spánkům. A taky kvůli tomu, že na jevišti vždycky hraje tak vzrušující postavy. Hilda si uvědomuje, že Eddi Graff vlastně vypadá docela normálně, a když nehraje divadlo, je celkem nenápadný.

Teď hledá brýle, aby si mohl přečíst nadpis v jejím školním sešitě.

„Proč miluji své rodné město…,“ předčítá a na chvíli se zamyslí.

„Co tady může člověk napsat?“ ptá se s tichým povzdechem Hilda.

„No jo,“ prohodí s úsměvem Eddi. „Představ si hezký letní den. Školní volno. Co bys dělala?“

„Šla bych si zaplavat. Dolů k Rýnu. Nebo si postavila stan na zahradě. Nebo jezdila na lodičce v lázeňském parku…“

Správně. Teď se jí nápady jen rojí. Koupit si bonbony a lízátka. Toulat se s kamarádkami po Starém městě. Vyjet si na kole k Rýnu… vinice… zámek v Biebrichu. No ano – lázeňský park s velkým rybníkem. A přirozeně Wilhelmstrasse s platany. A kavárna U Anděla. Ta v každém případě. Ta je ve Wiesbadenu vůbec to nejdůležitější.

Eddi jí ještě trochu pomůže utřídit si myšlenky, a už to jede. Jednu stránku má brzy popsanou, a pak ještě půlku další. Hilda se rozhodne, že to stačí. Protože když toho člověk napíše hodně, nadělá jen plno chyb.

„Děkuju,“ zářivě se usměje na Eddiho Graffa. „To bylo od vás moc milé. Teď už vím, že své rodné město miluju. A taky proč.“

„Ano,“ přitaká Eddi. „Šťastní jsou ti, kdo jsou tady doma.“

Usměje se poněkud smutně a opře se na židli. Od stolku u okna se teď zvedají pěvci, berou si kabáty a chystají se k návratu naproti do divadla. Addi Dobscher pomáhá do kabátu Julii Wemhönerové, táta zahalí Sofii Künzelovou do přehozu lemovaného kožešinou a plivne jí přes levé rameno. „Tfuj, tfuj, tfuj…“

Hilda využívá situace a rychle strká sešit se slohem do školní brašny. V kuchyni stojí Marlena a šušká si s Finchen. Jsou velice rozrušené a sotva si všímají toho, že do kuchyně přichází taky Hilda.

„Řekl mi to včera,“ šeptá Marlena. „Už má lodní lístky. Pozítří vyráží přes velkou louži. Do New Yorku.“

„Kdo?“ ptá se Hilda.

„No přece Eddi Graff. Chtěl s sebou vzít Wemhönerovou, jenže ona nechce… nechce pryč z Německa.“

Hilda nic nechápe. Proč pryč z Německa? Vždyť právě tvrdil, jak je šťastný, že je doma tady.

„Přece proto, že jsou Židi,“ vysvětluje Finchen. „Židi jsou naše neštěstí.“

„Nevykládej tomu dítěti takové věci!“ zlobí se Marlena.

LUISA

Panství Tiplitz u Marienburgu, Východní Prusko. Duben 1938

V tomhle roce nás čekají velké změny – prohlásila to babička se strnulou tváří na Silvestra při lití olova, když zírala do ohně v krbu. Luisa nemá babičku ráda, a je to vzájemné, ale přesto věří, že by to proroctví mohlo být správné. Je to tím nebem. Nikdy předtím si Luisa nevšimla, jak velkolepá je hra oblaků na širé obloze, jak krásné jsou měnící se barvy a tvary, s jakou rychlostí letí ty proměnlivé obrazy oblaků kolem. Když jim dnes ráno Joška pomáhal osedlat koně, vypadalo to, jako by byla obloha pokrytá šedivě melírovaným mramorem, hustou, drolící se hmotou, která směrem k východu rudě žhnula.

„Jako láva, kterou vychrlil velký Vesuv,“ prohodí Oskar, který se musí o prázdninách učit, protože jeho postup na gymnáziu v Gdaňsku je ohrožený. „Vulkán tím pokryl město Pompeju a všichni lidé, kteří tam žili, se udusili a shořeli…“

Významně na Luisu kývne a nasedne. Klisna Leni o několik kroků couvne a chystá se postavit na zadní, ale Oskar ji ihned usměrní. Ve svých sedmnácti jezdí na koni stejně jako jeho starší bratr Jost už od nejranějšího dětství a také čtrnáctiletá Luisa seděla už ve čtyřech letech na hřbetu trakénského koně. Toto ušlechtilé plemeno chovali na panství Tiplitz už dlouhá léta a prodávali je do celého světa, jak jí vyprávěl papá. Ten nikdy na koni nejezdí, nanejvýš si někdy vyjede v kočáře, a i to jen za dobrého počasí. Zato vede pro babičku účetní knihy. Když někdo otce hledá, skoro vždycky ho najde v knihovně.

„To město se jmenuje Pompeje, ne Pompeja,“ poznamená Jost. „Chlapče, chlapče – jenom při opravné zkoušce nevykládej takové hlouposti!“

Oskar se zamračí – je ctižádostivý a trpí tím, že má špatnou paměť. Maturita je pro příslušníka rodu von Kammů věcí cti, pak následuje důstojnická kariéra. Ale především chtěl svými znalostmi historie imponovat sestřenici Luise. A právě tady ho musí Jost svým hnidopišstvím zostudit.

„Takové lapálie přece nejsou důležité,“ zavrčí.

„Co ty víš, chlapečku…“

Luisa mezitím už také nasedla a pohodlně se usadila v sedle. Půvabná hnědka Flavie hravě podupává na místě a neobratné pokusy valacha Balduina o sblížení odmítá se zlostným funěním.

Jost zatáhne svého koně energicky za uzdu. „Jsi valach, můj milý,“ prohodí se šibalským úsměvem. „Nezapomínej na to.“

Luisa jede v čele skupinky, oba mladí muži ji následují s mírným odstupem. Panství je vybudováno jako trojkřídlá usedlost, v jejímž středu stojí impozantní starý panský dům, budova z neomítnutých cihel. Před ním založili dobře udržovaný trávník s bílými lavičkami, sochami a květinovými záhony, kde se mohou domácí dámy procházet se svými hosty. Vpravo jsou koňské stáje, levé křídlo tvoří dvě vozovny pro kočáry a automobily panstva, vzadu pak stojí domky pro zaměstnance.

Koně klušou podél trávníku po široké písčité cestě, která se vpředu u zdi stáčí doleva a vede k bráně. Mladí lidé mlčky pozorují nestálou ranní oblohu, kterou slunce na východě právě odhaluje, jako když rozhrnuje hrubý šedivý závěs. Toto divoké představení nahoře v oblacích je úchvatně krásné, ale současně i děsivé, protože to vypadá, jako by v nebeské báni někdo vysekl štěrbinu, jíž nyní oslnivě proniká světlo.

„Pompézní, co?“ poznamená Jost.

Luisa mu přitaká. A zatímco vyjíždějí branou a zamíří k jezeru, velkolepý nebeský zázrak mizí a ranní svit zalévá celý obzor. Krajina pod oblohou je převážně plochá. Rozkládají se tu široké lány orné půdy, potažené už prvním světlezeleným chmýřím jara, a temně zelené louky, jimž vlhkost už brzy pomůže k mohutnému růstu. Dále vzadu jsou pak tmavé lesy, v nichž převládají buky, duby a smrky, a na podzim se tam bude pořádat hon.

Luisa je stále ještě v čele, pohání klisnu a nechá ji kus cesty klusat. Cítí v zádech pohledy bratranců, je to nový, dráždivý pocit. V lednu jí bylo čtrnáct a tělo se jí během několika málo týdnů změnilo. Má teď malá špičatá ňadra a útlý pás. Konečně se dostavilo taky měsíční krvácení, které jí matka už několik let předpovídala, a jakkoli matka kvůli tomu vzdychá, Luisa je pyšná, že se konečně stala opravdovou ženou. Je příjemné vědět, že Oskar a Jost, kteří tráví na panství velikonoční prázdniny, se na ni teď dívají s novým, uctivým zájmem. Zatímco dříve se „té malé“ rádi posmívali a občas ji vystavovali zlomyslným žertům, nyní Luisa cítí, že má nad oběma moc. Nepatří k těm, kteří by takovou moc zneužívali, ale je dobré ji mít a vyzkoušet si ji. Pro dnešní ranní vyjížďku si dlouhé černé vlasy nezastrčila pod čepici, nýbrž je nechala volné, takže jí ve větru vlají jako hedvábný smuteční prapor. Když vyletí do výšky příliš prudce, zachytí Luisa ozdobu své hlavy oběma rukama a stočí ji. Dobře přitom ví, že vítr s ní za pár minut znovu začne dovádět.

I přes počínající jaro je ještě chladno. Před jejich ústy a nozdrami koní vlaje bílá mlha, v hlubších brázdách oranice jsou dosud vidět třpytící se výtvory mrazu. Je teprve duben, a to se taky může stát, že se krajina během několika hodin ponoří do sněhu. Jako natruc rozkvétají v lesní půdě nesčetné sasanky, vypadající jako hebký bílý jarní obláček, který se snesl k zemi. Malé kvítky si musí pospíšit, neboť až se stromy zaplní listím, bude jim na lesní půdě chybět světlo.

Když mají nadohled řeku Nogat, Luisa svou klisnu zastaví a ohlédne se po obou mladících.

„Docela pěkně ses rozjela, Lízinko,“ poznamená s úšklebkem Oskar. „Tlouštík Balduin už je asi trochu unavený, nemyslíš, Joste?“

Jost přitáhne svému koni uzdu a zatváří se poněkud rozzlobeně. Joška krmil jeho valacha přes zimu skutečně dost vydatně, ale koni to příliš neprospělo: Balduin teď svým dcerám Leni a Flavii stačí jen s námahou.

„Podívejte se!“ volá Jost, aby odvedl řeč od svého unaveného koně. „Tamhle u řeky řežou ledové kry. To musí být těžká práce. Určitě se při tom pořádně zapotí…“

Zima byla tuhá a postarala se řekám a jezerům o tlustou vrstvu ledu. Když na jaře začne led tát, vítr často žene kry ke břehu, kde se tyčí v podobě bělavých ledových hor, zatímco voda za chladných nocí znovu zamrzá. Lidé z vesnic se do těch ledových ker pouští s pilami a sekerami, řežou je do bloků a dopravují do ledáren, kde vydrží celé měsíce. Led pro chladničky lidí z města představuje v létě dobrý obchod. Život je tady tvrdý, zimy jsou dlouhé a mrazivé, času na setí a sklizeň je málo. Především vesničané to nemají lehké, a tak využívají každou příležitost, aby si trochu přivydělali.

Trojice mladých lidí práci řezáčů ledu chvíli pozoruje a rukama si chrání oči před sluncem, které teď šedivé ranní nebe konečně dobylo. Nad zemí plují bělavé odrazy mraků, které svými stíny hladí louky i oranici a vytvářejí nové kouzelné tvary. Na lukách u břehu řeky se shromáždilo vodní ptactvo: labutě, kachny a husy. Vedle nich je kolonie bílých čápů, kteří zde odpočívají na své cestě na sever. Brzy už potáhnou nad krajinou jeřábi. Luisa miluje jejich hlasitý křik, který ji ráno často probudí a donutí zajít k oknu, aby mohla pozorovat, jak letí kolem. Létají v zubatém útvaru, jako šíp vytvořený z tvorů mávajících křídly a směřujících ke vzdálenému cíli, který jim udává pud. Luisa už jako malá při tomto pohledu pociťovala touhu připojit se k jejich putování, bez ohledu na to, kam ji to dovede a co se jí během cesty přihodí.

„Pojedeme až ke břehu řeky?“ ptá se svých průvodců.

„Pro mě za mě,“ utrousí Jost, který jako nejstarší určuje trasu společné ranní vyjížďky. „A pak podél lesa zpátky.“

Odtud lze pozorovat vzdorovitý hrad Marienburg, načervenalou stavbu z neomítnutých cihel, příjemně ozářenou ranním sluncem. Kdysi jej postavili jako pevnost Řádu německých rytířů k ochraně před útočícími pohany a nyní tu trůní jako bašta Východního Pruska proti nepřátelům na východě, Polákům, Čechům a Rusům. Tak to aspoň Luise vysvětloval papá. Téměř za všechno, co zná z dějepisu a zeměpisu, vděčí otci. Ten ji svého času naučil číst, psát a taky počítat, a brzy nato jí dával knihy, které si měla přečíst. Babička se často zlobila, že „chudák Johannes“ investuje tolik času a síly do takových zbytečností, protože papá je často nemocný a musí se šetřit. To pak sedí v ušáku s vlněnou přikrývkou na kolenou nebo musí dokonce ležet v posteli. V těchto chvílích má Luisa zakázáno svého otce obtěžovat. Už vícekrát se k němu tajně připlížila a jen tak docela tiše u něho seděla, jako kdyby ho hlídala. Jednou při tom Luisu babička přistihla a zavřela ji za trest na celý den do vykachlíkované místnosti ve sklepě, kde na podzim stahují ulovenou zvěř z kůže a zvířata vyvrhují. Babička není dobrý člověk. Miluje jen svého syna Johannese, a možná také vnuky Oskara a Josta. K vlastní dceři, tetě Ingrid, se stále chová velice přísně a s Luisinou matkou jedná jako se zaměstnancem. Ne, babička je zlá žena. Určitě bude jednou za své hříchy pykat v pekle.

Nedojeli až přímo ke břehu řeky, protože na cestě jsou hluboké blátivé kaluže, potažené slabou vrstvou ledu. Než obrátí koně, znovu pohlédnou k obrovskému Marienburgu. Nad jedním ze štítů vlaje rudá vlajka s hákovým křížem.

„Hrad německé mládeže,“ prohodí Jost ironicky. „Jak směšné!“

„Proč?“ chce vědět Luisa.

Ještě před rokem by se od Josta dočkala na takovou otázku nejvýš hloupého žertu. Nyní je to však jiné. Teď už ji bere vážně.

„Protože to je plebs,“ opovržlivě si odfrkne. „Primitivové, pakáž, nevzdělanci. Stejně jako u vojska. Člověk by nevěřil, kdo všechno se dneska může stát ve wehrmachtu důstojníkem. Každý proletář – jen když má to ,správné smýšlení‘.“

Odplivne si a obrátí valacha, aby na zpáteční cestu vyrazil jako první. Oskar jede za ním, Luisa je teď poslední a přemýšlí, pokouší se pochopit, proč je Jost tak rozhořčený. Jde zase nejspíš o nacionální socialisty, nacisty, jak se o nich obvykle velice opovržlivě vyjadřuje babička. Ti v téhle rodině nemají dobré jméno. Pokud to Luisa správně pochopila, spočívá to v tom, že nacisté nepatří k šlechtě. Babička a všichni její přátelé a příbuzní pocházejí ze šlechty, rodina je velmi hrdá na své předky, na vysoké důstojníky, kteří v různých bitvách obětovali život za vlast. Příslušníci šlechty drží při sobě, žení se a vdávají mezi sebou, a synové se stávají buď důstojníky, nebo se ujímají rodových panství. Někdy také zastanou obojí současně.

Za císaře – tak to babička aspoň často říká – šlechta ještě něco znamenala. Luisa se svého papá ptala, co tím babička míní, a dostala odpověď, že za doby císařské říše byly vysoké státní úřady propůjčovány téměř vždy výhradně příslušníkům šlechtického stavu. A také důstojníci, od generála až dolů k poručíkovi, bývali šlechtici.

Pokud Jostovi dobře porozuměla, mohou nyní takové úřady získat i jiní lidé. Prostí lidé. Plebs, jak prohlásil Jost. Primitivové a pakáž. Luisa chápe, že se Jost zlobí. V uplynulém roce zahájil své vojenské vzdělání a usiluje o kariéru důstojníka. Je pro něj proto nepříjemné, že se tam setkává s primitivy a pakáží. Nacisté jsou ovšem podivní lidé. Jenom Adolf Hitler ne, toho Oskar a Jost obdivují. Protože konečně jednou zametl železným koštětem a všechny ty početné strany z Říšského sněmu vyhodil. Takhle to nedávno řekl Oskar, a Jost s ním souhlasil.

Zdá se, že se obloha zvedla, její modř ztmavla a mraky v ní plují líně jako načechraná vlna. Tu a tam některé z těchto klubek zakryje slunce, jiskřivé ranní světlo na chviličku zjemní, jen aby mu pak dovolilo znovu jasně zazářit. Les je zatím stále ještě průhledný, jen smrky ční temně proti rannímu slunci, a na bucích tu a tam vyrážejí z narudlých pupenů jemné lístečky. Je slyšet datlovo horlivé klepání. Na lukách jsou rozlehlé kaluže, jejichž ledový příkrov teď pod sluncem taje. Žáby tam slaví svatbu, v řekách a jezerech jich jsou tisíce. Za večerů je jejich kvákání slyšet až v panském domě.

„Příští rok,“ slyší Luisa Josta, jak říká bratrovi, „už budu nejspíš praporčíkem. Můj první důstojnický ples. Bude to něco velkého, nejen kvůli tanci. Lidi se seznamují, chápeš? Konexe. Bez těch to nejde…“

„Kdybych už aspoň měl tu pitomou maturitu,“ povzdechne si Oskar. „Wehrmachtu se nebojím. Dobrá rasa se prosadí, tam nemá plebs šanci…“

Ti její bratranci nosí nos pěkně vysoko. Oba se podobají svému otci, plukovníku von Kammovi, kterého Luisa viděla jen dvakrát nebo třikrát, když doprovázel manželku. Ta ale navštěvuje svou matku na panství Tiplitz jen zřídka. Plukovník je střední postavy, zavalitý, má světlé, krátce sestřižené vlasy a široký nos. Je to – pokud si Luisa vzpomíná – vlídný člověk, jen s babičkou příliš dobře nevychází. Nejspíš proto se panství vyhýbá. Plukovník von Kamm je kromě toho jedním z mála těch návštěvníků, kteří zdraví Luisinu matku políbením ruky. K velké nelibosti babičky.

Luisa se na matku často zlobí. Dokonce dokáže být vzpurná a vznětlivá, což ji později často mrzí. Je však hrozné, že mamá dovolí, aby se s ní tak jednalo. Zvláště babička dokáže mamá sekýrovat jako služku, dokonce i když jsou v domě hosté. Několikrát ji taky uhodila do obličeje. Babička se chová k mamá zdvořile, jen když je s nimi ve stejné místnosti taky papá. Jenže většinou ji ignoruje, dělá, jako by tu mamá vůbec nebyla. Otec matku moc miluje, nechce, aby ji někdo urážel. Ale protože je nemocný a zdržuje se většinou ve své ložnici, v knihovně nebo obývacím pokoji, nemůže ji vždycky chránit. Dokonce i služebnictvo ví, že může maminkou pohrdat a odmlouvat jí, pokud není pán domu poblíž.

Mamá si to zavinila sama. Na to, aby se babičce postavila, je příliš měkká. Poddává se a přizpůsobuje, připouští, aby po ní všichni šlapali. A protože sama nemá dost síly k odporu, musí si taky Luisa nechat leccos líbit.

Nesmíš tatínka rozčilovat, Lízinko, nabádá ji matka pokaždé. Není to dobré pro jeho zdraví. Má nemocné srdce, musí se šetřit.

Luisa se však brzy naučila, jak se svým způsobem prosadit. Člověk musí být chytrý, dávat dobrý pozor a vystihnout správný okamžik, aby dosáhl svého. Děvčata v kuchyni jsou hloupá, každá má svou slabinu, a tu umí Luisa využít. Teta Ingrid má ráda lichotky, je třeba jí chválit bohaté hedvábné vlasy a moderní kostýmy, které si nechává šít v Gdaňsku. Ale především je pyšná na Oskara a Josta. Kdo mluví s obdivem o jejích synech, má u ní vyhráno. Možná – ale to je velice odvážná naděje – možná pozve Oskar nebo Jost Luisu na nějaký velkolepý důstojnický ples. Rozhodně na tom chce pracovat. Taky pan inspektor Jordan, který řídí práci na panství a vždycky s nimi obědvá, se dá získat. Je velký a svalnatý, mluví jen málo a vždycky přikyvuje ke všemu, co babička řekne. Ale když Luisa u stolu trochu zažertuje, usměje se, a někdy na ni dokonce spiklenecky mrkne.

Jen babičku nelze získat žádnou lstí ani trikem. A Luisa ani nemá chuť se té ženě vlichotit, jak se o to stále znovu pokoušejí služky. Babička své srdce uzamkla do ocelové skříňky, a k té má klíč jen papá.

Když se v dálce objeví budovy panství, obloha už opět ztmavla. Na obzoru vyvstaly šedivé obludy, které narůstají a šíří se. Ach ouvej – zima se přece jen ještě jednou vrací! Chudinky sasanky, ty vaše kvítky pod ledovou tíhou sněhu zahynou. Jost pobízí lenivého valacha Balduina do cvalu. Oskarova klisna už je hodný kus před nimi, a nyní i Luisa popohání do cvalu svou klisnu. Flavie je nejelegantnější z Balduinových dcer, její pohyby mají styl, jsou půvabné a vyrovnané. Když kluše, vypadá, jako by se vznášela. Mluvilo se o tom, že ji babička spolu s dalšími trakénskými koňmi už brzy prodá, ale Luisa doufá, že to neudělá. Flavie tu přece musí zůstat. Hned u snídaně se zmíní o tom, že by se takové zvíře mělo udržet pro chov. Luisin názor babičku sice nebude zajímat, ale papá ji podpoří. A snad i pan inspektor Jordan, pokud bude snídat s nimi, což nebývá pokaždé.

Poslední kus cesty nechávají koně opět mírně klusat, ale to už je bodají do tváří první sněhové vločky a Luisa cítí, že má uši úplně zmrzlé. Branou prolétnou jako o závod. Oskarovi se nedaří svést klisnu nalevo, takže ta cválá rovnou přes trávník, a oba další koně ji následují. To se tedy babička zase jednou rozčílí. Pečlivě pěstovaný trávník je totiž její svátost.

„Zatraceně!“ hlasitě se směje Oskar, když před stájí sesedají z koní. „Nebyla prostě k udržení. Tvrdošíjné zvíře. Viděl jsi, Joško, jak jsme pádili po trávě?“

Podkoní bere uzdu, kterou mu Oskar hodil, a hladí zvíře po krku, aby je uklidnil.

„Jo, viděl, mladý pane,“ přikývne, „ale až půjdete do domu, příliš nehlučte.“

„Cože?“ směje se Luisa. „To snad všichni ještě spí?“

Joška na ni pohlédne s výrazem, jakého si u něho dosud nepovšimla. Smutně. Jako nemocný kůň. Připadá jí to neuctivé a má na něj zlost.

„Ne, milostslečno,“ namítne. „Nikdo nespí. Jen jděte dovnitř. Tiše. S příslušnou úctou…“

Trojice mladých lidí na sebe pohlédne a pokrčí rameny. Jost si ukazováčkem zakrouží na spánku.

„Ten starej Joška je čím dál podivnější…“

Luisa přemýšlí, jestli snad dnes není neděle. Nebo nějaký svátek, takže pojedou do kostela. Že by měla babička narozeniny? Ale ne, ty má přece v srpnu…

Na schodech do panského domu stojí Meta s Annou a něco si šeptají. Když na ně Jost nevrle, se svraštělým čelem pohlédne, plaše naznačí pukrle a odběhnou. Ve vstupní hale jim jde vstříc teta Ingrid s opuchlou tváří a vlhkým krajkovým kapesníčkem v ruce. Mine Luisu, jako by tu vůbec nebyla, Oskara chytne za ruku a Josta obejme kolem ramen.

„Pojďte,“ vyzve je podivně zlomeným hlasem. „Matka chce, abyste ho ještě jednou viděli.“

„Ale… co se vlastně stalo?“ nechápe Oskar.

Odpovědi se nedočká, teta ho beze slova táhne po schodech nahoru. Jost je následuje. Po několika schodech se otočí.

„Luiso…,“ zašeptá.

„Ne!“ Hlas tety Ingrid zní náhle tvrdě, podobá se babiččinu hlasu. Luisa to chápe tak, že tu musí zůstat, že ji tam nahoře prostě nechtějí, ať už z jakéhokoliv důvodu. V prsou má náhle svíravý pocit, zatočí se jí hlava a má tušení něčeho zlého, čehosi definitivního. Rozhlédne se, ale vidí, že je v hale sama, služebné zmizely v kuchyni.

„Meto!“ volá. „Anno! Mariello!“

Nikdo nepřichází. Služebné ji možná neposlouchají, protože její hlas zní dnes tak nejistě, vůbec ne panovačně jako ten babiččin. Otevírá dveře do obývacího pokoje, ale ani tam nikdo není, a strach v ní narůstá. Ve vedlejším pokoji, kde se podává snídaně, je prostřeno, máslo, šunka a marmeláda tam stojí nedotčené, kávová konvice čeká pod ohřívacím čepcem, žádný z příborů nebyl použit. Co se tady stalo? Kde jsou všichni?

„Mamá?“

Její tiché volání pohltí mohutné závěsy na oknech a tlusté koberce. Nikdy v životě se necítila tak osamocená, zcela opuštěná všemi, od všeho odříznutá. Nohy se jí začínají třást, ráda by si na chvilku sedla do některého z čalouněných křesel, ale raději přejde naproti do knihovny.

Také tady není živá duše, ba ani Mariella, která by teď měla vlastně uklízet. Na otcově lenošce ještě leží jeho kostkovaná vlněná přikrývka, jak ji tam včera večer odložil, když odcházel s matkou nahoru do ložnice. Na vedlejším stolku dosud stojí kulatý stříbrný tác s karafou plnou vody a hnědá lahvička s lékem, z níž si vždycky odpočítává na lžičku kapky. Také kniha, v níž si včera večer četl, tu leží, cestopis o Německé východní Africe, bývalé německé kolonii. V poslední době čítal často knihy o cestách do vzdálených zemí a vyprávěl Luise o Číně a Indii.

Luisa sebou trhne, protože ze schodiště zaslechne kroky, dobře známé vrzání dřevěných schodů pod tvrdými mužskými botami. Chvatně běží zpět do haly, kde právě Meta pomáhá staršímu muži do kabátu. Je to zdravotní rada Greiner z Elbingu, babiččin dobrý známý, kterého vždycky přivolávají, když otci není dobře. Také Luisu už dvakrát prohlížel, to bylo tenkrát, když měla spalničky a o něco později onemocněla horečnatou angínou. Zaslechl, jak se otevírají dveře, obrátil se k ní a odsunul Mariellu, která mu podávala klobouk a rukavice.

„Luisičko!“ zvolal. „Chudinko! Je mi tě tak líto. Pojď sem, ať tě můžu obejmout, holčičko!“

Luisa nechápe, nechce pochopit. Ale k starému muži přistoupí, a když ji otcovsky přitiskne k sobě, cítí se na chvilku v bezpečí.

„To nedopadne pro vás dvě dobře, holčičko,“ slyší jeho hluboký a poněkud chraptivý hlas. „Ona je nemilosrdná, ta urozená paní. A především teď, když přišla o to, na čem její studené srdce ještě lpělo. Pro nějakou Luisu Kochovou a její matku tu už nebude místo.“

Luisa setrvá v jeho objetí, nechává jeho slova prošumět kolem uší a stále ještě jim nechce rozumět. Otci se přece daří dobře, včera večer byl veselý, vyprávěl jí o té mohutné hoře, o Kilimandžáru, jehož vrchol pokrývá věčný led.

„Já teď už musím jít, holčičko,“ podotkne doktor Greiner a jemně ji od sebe odstrčí. „Buď silná, Luiso. Já vím, že to dokážeš. A dávej bedlivý pozor na svou maminku. Slib mi to, ano? Ona tě potřebuje, Luisičko. Bez tebe je bezmocná.“

„Ano… ano, slibuju,“ vykoktá Luisa, která jeho slova sotva chápe.

Lékař jí obřadně podá ruku a stiskne jí prsty tak silně, až to zabolí. Chvatně si nasadí klobouk, vezme si rukavice a vychází ze dveří, které mu Mariella drží otevřené. Venku sněží, padají velké vločky, trávník už je pokrytý jemným bílým závojem a právě rozkvetlé narcisy se pod tou studenou pokrývkou sklánějí. Mariella stojí stále ještě u dveří, drží je dokořán otevřené, a tak může Luisa sledovat, jak vraty vjíždí na dvůr jednospřeží. Ten kočár i koně zná.

„Farář už je tady!“ zavolá Mariella na Metu, která právě vyběhla z kuchyně. „Jenže teď už je pozdě. Je ho škoda. Byl to hezkej mužskej. A taky hodnej pán.“

„Ale je dobře, že se teď konečně zbavíme tý pekařský dcery a jejího nemanželskýho spratka.“

„Nikdo nemohl pochopit, že si jemnostpán pověsil na krk zrovna takovou…“

Luisa ví, že obě služebné vedou tyhle řeči úmyslně, protože v domě už není nikdo, kdo by je za to pokáral. Pociťuje hlubokou bolest a zároveň prudký hněv. Její otec je mrtvý, ale ona k němu nesmí. Všichni jsou nahoře u zesnulého, bdí u jeho lože a čekají, až ho farář vypraví na poslední cestu.

Všichni, kromě ní. A co mamá? I tu určitě vyloučili.

Luise se v hlavě opět vynoří slova zdravotního rady. Musíš na ni dávat bedlivý pozor. Bez tebe je bezmocná.

Luisa zhluboka dýchá. Tak se zbavuje bolesti, nutí ji, aby se stáhla hluboko do srdce a už ji neobtěžovala. Teď není čas na pláč a smutek. Teď je čas jednat. Tak, jak to slíbila.

1945

HILDA

3. února 1945, v noci

„To je konec,“ šeptá Louisa Drewsová a tiskne k sobě obě své děti. „Ti srovnají všechno se zemí. Nezůstane kámen na kameni...

„Tak už přece mlčte!“ sykne na ni matka. „Vždyť tím to neštěstí jen přivoláváte!“

Protileteckým krytem otřásá těžký výbuch. Matka přitiskne Hildu k sobě a stlačí jí hlavu dolů. Ze stropu krytu totiž padá omítka a takzvané Hindenburgovy lampy, nouzové osvětlení, používané už v zákopech za první světové války, blikají. Lidé, kteří tu namačkaní těsně vedle sebe sedí na polštářích a přikrývkách, mlčí, jen jeden kojenec pláče. Všichni zažívají výjimečný stav, už hodiny se tu choulí v krytu, cítí rachot a otřesy, každým okamžikem počítají s tím, že se na ně zřítí strop. Je to absurdní situace, bláznivá! Hilda má pocit, že není sama sebou, že prožívá nějaký film. Člověk přece neumírá v devatenácti, a už vůbec ne s dítětem v břiše.

Postavte se někam jinam! vyštěkla prve Louisa Drewsová na správce krytu Teuberta a ukázala na dvouletého Karla a malou Sabinu. Jestli dostaneme přímý zásah, tak padnete přímo na mé děti! A Teubert, který má jinak vždycky hlavní slovo, si tiše dřepl na zem a prsty si ucpal uši.

Je to komické, napadne Hildu. Říká se přece, že když lidé umírají, většinou vysloví ještě něco mimořádně důležitého nebo chytrého. Jenže tady všichni jen žvaní nesmysly. Gisela vedle ní se tiše modlí. „Unavená se k spánku ukládám…“ Je to jediná modlitba, kterou zná nazpaměť. Julius Kluge z uličky Webergasse zase pořád dokola vykládá, že jeho syn je taky letec a bojoval proti Anglii. Jako by to teď někoho zajímalo.

Po dlouhých hodinách ustává dunění i výbuchy bomb, jen tu a tam ještě spadne trocha písku ze stropu krytu. Hindenburgovy lampy až na dvě poslední zhasly. Teď si všichni uvědomují, že ten vzduch tady by se dal krájet, už se sotva dá dýchat. Stará paní Knollová má zavřené oči a nevydává ani hlásku, Gisela šeptá, že je jí špatně a že bude nejspíš zvracet. Někdo to tu musel pustit do kalhot, páchne to příšerně.

Teubert se opatrně zvedne a sehnutý prochází mezi sedícími a na sebe namačkanými lidmi ke dveřím. Hilda sleduje každý jeho pohyb. Teď odstraňuje závoru, daří se mu to až na druhý pokus, protože se celý třese, a konečně ocelové dveře pomalu otevírá. Do krytu proniká pach požáru.

„Můj ty bože!“ šeptá matka. Vstala, ale teď se potácí, takže ji Hilda musí podepřít.

Kolem dveří se tlačí spousta lidí. Teubert už je venku, další ho následují. Průvan zhasíná lampy.

„Podejte sem lopaty!“ volá kdosi. „Je tu plno sutě.“

Mají štěstí v neštěstí, východ se podaří po krátké chvíli uvolnit. Když opouštějí kryt, zaplaví je horký vzduch, obklopí je hrůzné peklo. Všude kolem šlehají z černých otvorů po rozbitých oknech žlutočervené plameny.

Hilda s matkou jen s obtížemi překonávají doutnající sutiny. Ze všech stran se ozývá syčení ohně; padá kamení, hroutí se zdi. Je noc, ledově studená únorová noc, takže slunce vyjde až za několik hodin. Kdo ještě může chodit, dere se z rozvalin do volného prostoru, volá své příbuzné, bez cíle pobíhá městem. Z oblohy stále ještě tu a tam s rachotem dopadají bomby, hučí letadla.

„Giselo? Jsi to ty?“

V té plápolavé temnotě Hilda přítelkyni sotva poznává. Gisela a její matka Johanna zírají na hořící kostru svého domu. Johanna visí bezvládně na paži své dcery. Už není žádná naděje, ulička Webergasse je plápolající pole rozvalin, a taky sousední budovy vpravo i vlevo jsou pouhé trosky, v nichž zuří oheň. Tu a tam jsou vidět lidé, bloudí kolem, překračují suť, hledají ulici, která tu kdysi byla. Někteří nesou uzly nebo tlumoky, v nichž je veškerý jejich majetek nebo aspoň to, co z něho zachránili. Černé špičaté tvary zničených budov přízračně ozářené plápolajícím ohněm vypadají neskutečně. Možná je to jen tíživý sen, utěšuje se Hilda. Když se teď probudím, bude všechno takové, jaké to bývalo…

„Chceme jít k prarodičům,“ pronese Gisela. „Pojďte s námi.“

„Ale kavárna U Anděla možná ještě stojí,“ namítne matka.

„Tam teď stejně nemůžete. Všude přece hoří.“

Očima horkem vyschlýma se dívají směrem do míst, kde kdysi bývala horní část honosné třídy Wilhelmstrasse. Všude leží kameny, zřícené zdi, nelze tudy projít, teď v noci už vůbec ne. Ale Hilda je tvrdošíjná, chce vědět, co se stalo. Protože Addi, Julie a Künzelová šli jen do sklepa domu, nikoli do protileteckého krytu na Webergasse. Vidí však, jak máma podpírá Giselinu matku, a pochopí, že musí pomoct. Teprve včera se Warneckovi dozvěděli, že Giselin otec padl – a dnes stojí jejich domov v plamenech se vším, co v něm bylo. Johanna Warnecková je na konci sil. Hilda tedy ustoupí, vždyť pokud je jejich kavárna rozbombardovaná, stejně na tom už nemůže nic změnit. Ženu, která ztratila vědomí, tedy vlečou městem, chlad sotva cítí a panicky se bojí dalších náletů. Vpředu v Kirchgasse domy náletem neutrpěly. S úlevou si oddechnou a pokračují dál k bytu Giseliných prarodičů, zazvoní a musí dlouho čekat, než jim starší manželský pár otevře. Později pak sedí všichni pohromadě v malém obývacím pokoji, nervózně rozmlouvají a stále nedokážou slovy vyjádřit, čím vším si prošli. Giselina matka se už vzpamatovala, ale pořád je jako strnulá. Chce však vydržet, všechno protrpět, i to nejtvrdší; je totiž přesvědčená, že Adolf Hitler přece jen dovede Německo ke konečnému vítězství. Skálopevně tomu věří. Elsa a Hilda k tomu mlčí, ani Gisela nic neříká. Tváří v tvář hořícímu městu zní slova „konečné vítězství“ výsměšně. Jen ti největší fanatici ještě věří heslům mocipánů. Komu zbyl zdravý rozum, ten pochopil, že se blíží konec. Konec této války, která pohlcuje lidi, a s tím i konec Velkoněmecké říše. Bude to zlé, ti starší už to vědí, zažili přece císařskou říši a první světovou válku. Ale všechno je lepší než tyhle hrůzné noci plné bombardování, v nichž jsou lidé zabíjeni padajícími troskami svých domů nebo se dusí v protileteckých krytech.

Nemohou spát. Všichni se bojí, že by to každou chvíli mohlo začít znovu. Jsou jako v mrákotách, mozkem jim probíhají obrázky, duši deptají stíny, v uších ječí sirény. Teprve když se okny vkrádá modravý chladný ranní úsvit, daří se jim aspoň podřimovat a noří se do milosrdné temnoty spánku.

Když se Hilda probudí, v první chvíli neví, kde je. Pak se diví, že jí není špatně, jako dosud vždycky poránu. Giselina babička uvařila heřmánkový čaj, kávu už mají dávno jen lidé s patřičnými styky. Taky chleba je málo, hladově sní půl krajíce a má špatné svědomí, protože Giselina babička na ni opuchlýma očima upřeně zírá.

„Potravinové lístky vám dáme později. Náš dům přece ještě stojí…“

Je to smělé tvrzení. Nic víc. Ale Hilda a její matka se ho drží jako klíště.

„Tak koukejte, ať už jste tam,“ pobízí Giselin dědeček vnučku. „Možná se dá ještě něco zachránit. Když přijdete pozdě, bude všechno pryč.“

„Proboha, mami,“ vykřikne Gisela. „On má pravdu!“

Ti, co drancují, bývají tvrdě trestáni, jenže v chaosu, který teď nahoře v lázeňské čtvrti vládne, myslí každý jen na sebe. Tak to prostě je. Válka dělí lidi na slušné a na ty, co jsou jako korouhvičky, a korouhvičky jsou bohužel v převaze. Gisela a Johanna Warneckovy berou dědečkovu kárku a Giselin starý dětský kočárek, který stál na půdě. Hildina matka pomáhá táhnout, Gisela bere pod paží Hildu, které se náhle opět udělalo špatně. Dědeček půjde za nimi, protože se se svou chromou nohou pohybuje jen pomalu.

„Chudák Německo,“ naříká. „Zbývají už jen ženské a mrzáci. Nedospělé kluky teď taky ještě posílají do války. Volkssturm, to slovo už nemůžu ani slyšet!“

„Buď zticha!“ napomene ho babička.

V lázeňské čtvrti ještě doutnají trosky. Stoupající kouř halí celou tu bídu do šedého oparu, odporný je i zápach: z pálícího se dřeva, vlasů, tapet a čalouněného nábytku, zápach mírové velké éry, která se rozpadla v plamenech a nikdy se nevrátí. Tak páchne smrt. Konec. Na jednom z domů v přední části Wilhelmstrasse je ještě nápis SVůdcem ke konečnému vítězství! Pobíhají tu členové pomocných sil v hnědých uniformách, mladí chlapci, téměř ještě děti, i staří muži. Nejprve nechtějí nechat čtveřici žen projít dál, je to prý příliš nebezpečné, protože se všude řítí k zemi trosky.

„Chceme ke kavárně U Anděla,“ naléhá máma.

Oba uniformovaní muži se na sebe nejistě podívají. Jeden z nich si čtyřmi prsty prohrábne rozcuchané světlé vlasy, je velmi mladý, sotva šestnáct. Tváře mají černé od sazí. Hilda s matkou čekají, celé strnulé slyší tlukot vlastního srdce. Odtud není příliš přesně vidět, kam všude bomby dopadly. Zřejmé je pouze to, že zasáhly lázeňský dům a divadlo.

„Kavárna U Anděla?“

„Dům číslo pětasedmdesát. Je to poblíž Burgstrasse.“ Matce selhává hlas, je na pokraji zhroucení. Ach bože – co když z něj zbyla jen hořící hromada trosek? A co Julie, Künzelová, Addi…

„Tak tedy zkuste projít. Ale buďte opatrné…“

Prodírají se sutí. Je to strašidelné. Všude mezi kameny leží napolo zuhelnatělé předměty, kusy nábytku, rozbité nádobí, skoro úplně zachovalý košíček se šitím, porcelánová panenka se spálenými vlasy… Mezi troskami pobíhají lidé, holemi a lopatami se hrabou v suti, občas něco vytáhnou, hádají se o hrnec. Je to taková změť, že ani nelze určit, ke kterému domu ty či ony rozvaliny patří. Přikulhá k nim strakatý pes, očichává Hildin kabát a kus cesty za nimi běží. A náhle mají volný výhled. Hilda se zastaví, chvilku mžourá, ale pro jistotu se podívá ještě jednou.

„Myslím, že ještě stojí, mami!“ zamumlá a hlas se jí třese.

Přijdou blíž, srdce jim buší tak, že sotva dokážou mluvit. Zírají na začazenou fasádu. Ještě jsou na ní čitelná písmena.

„Propánaboha! Já se celá třesu!“

Matka se zastaví a mhouří oči, protože tak líp vidí. Pokud to není fata morgána, pak jim osud prokázal skutečně mimořádnou přízeň. Dům číslo sedmdesát pět je poslední v řadě domů, které nebyly poškozeny. Z vedlejšího módního domu Schäfer zůstal jen kus spálené fasády. A reklamní tabule hotelu Císařský dvůr už neexistuje. Ale kavárna U Anděla, hned vedle, ta tu pořád ještě stojí. Až na to, že písmena nad vchodem už nemají zlatavou barvu, ztmavla. A půvabný letící andílek se šálkem kávy visí na háku nakřivo a je celý černý. Před vchodem stojí Adalbert Dobscher, bývalý operní pěvec, který nahoře v podkroví obývá dva pokojíčky. Bílé vlasy, které obvykle nosí pečlivě sčesané dozadu, mu nyní visí v pramenech do obličeje. V ruce drží vycházkovou hůl s mohutnou rukojetí ve tvaru spletených kořenů. Tu hůl tu kdysi zapomněl jeden z hostů a nikdy se pro ni nevrátil, takže od té doby trávila osamělou existenci ve stojanu na deštníky.

„Co ten tu dělá?“ diví se Gisela.

„Vchodové dveře jsou rozbité,“ konstatuje Hilda, která má dobrý zrak. „Mají vyražené sklo.“

„Dobré nebe,“ sténá matka. „Takže Addi chrání otočné dveře. Vypadá jako násilník.“

Všichni se s úlevou rozesmějí, na chvilku jsou šťastní a dokážou se navzájem objímat. Všechno je v pořádku. Dům stojí a Addi Dobscher ho hlídá. Co víc by chtěli? Chvatně táhnou kárku a dětský kočárek přes okolní trosky, pak se musí vyhnout dvěma uniformovaným chlapcům s nosítky. Je na nich šedivá přikrývka, pod níž visí holá ruka, která se bezvládně kývá, když oba mladící běží k nákladnímu autu. Noc náletů si vyžádala nesčetné oběti.

„Ten vpředu u nosítek je Walter,“ zjistí zaraženě Gisela. „Toho teď taky povolali. K protiletecké obraně.“

Walter je mladší bratr Giselina snoubence Joachima. Toho povolali do armády loni, a tak se ještě s Giselou rychle zasnoubil. Jeho bratr je o tři roky mladší, právě mu bylo šestnáct. Ale teď berou všechny, děti i starce. Říká se tomu volkssturm. Jen aby tam nevzali taky Addiho, jenže tomu je už šedesát…

Addi stojí před otočnými dveřmi kavárny jako Kerberos. Heinz Koch nechal toto monstrum instalovat ve dvacátých letech a byl na ty dveře nesmírně pyšný. Jako ve velkých hotelech! A v zimě dobře drží teplo.

„No, díkybohu už jste tady, paní Kochová! A taky Hilda. Už jsme si dělali starost,“ vítá je Addi svým stále ještě silným barytonem.

„Jen jděte dovnitř,“ vybízí je Gisela. „My se s matkou ještě pokusíme uspět ve Webergasse a na zpáteční cestě se u vás zastavíme.“

Hilda chytí přítelkyni za paži. „Můžete bydlet u nás, Giselo, ty i tvá matka. Místa je tu dost…“

„Díky, ale matka chce zůstat u prarodičů.“ Gisela se vysmrká, otře si tvář a přitom zjistí, že už všichni mají obličej začerněný od sazí.

Hilda ustaraně sleduje, jak obě odcházejí a s obtížemi táhnou kárku sutí. Tato noc udělala z mnohých, kteří ještě včera seděli v teplých, hezky zařízených bytech, rázem žebráky bez střechy nad hlavou. A přesto jsou na tom líp než ti, co leží pod troskami a jimž už nikdo nepomůže. Tahle válka! Kéž by už konečně skončila! Kéž by byl táta živ a zdráv zase zpátky u nich…

„Vy jste hrdina, Addi,“ volá matka, která mezitím doběhla ke vchodu do kavárny. „Kdyby vás nebylo…“

Addi držel od časného rána před kavárnou stráž, protože dveře byly rozbité a každý mohl jednoduše vběhnout dovnitř. Třikrát se o to taky někdo pokusil, ale kolem Addiho a jeho hole s rukojetí v podobě kořene stromu nikdo neprošel.

Hilda s matkou opatrně překračují skleněné střepy a vcházejí dovnitř otočnými dveřmi. Ty jsou z hnědého dřeva a mají skleněné výplně, ale ani sklo se nepoškodilo. Dveře se daly dříve zablokovat pákou, později se však zástrčka, která se zasouvala do drážky, bohužel ulomila. Otec se to chystal opravit, ale už se k tomu nedostal.

„Musíme něco udělat s těmi vchodovými dveřmi,“ prohlásí Elsa. „To je teď nejdůležitější. Abychom měli klid…“

V kavárně se nic nezměnilo. Prázdná vitrína na zákusky. Stolky a židle. Fotografie na stěnách. Adolf nad klavírem na ni zírá s povýšeně pyšným výrazem vítěze. Kéž by se aspoň jeho konečně zbavili.

Strakatý pes sedí venku před otočnými dveřmi. Bojí se vběhnout do těch dřevěných komor a žalostně vyje. Addi odkládá svou hůl do stojanu na deštníky, dívá se oknem po psovi, odvrací se, ale po třech krocích se opět otočí.

„Komu asi patří?“

Nikdo mu neodpoví. Elsa zaběhla do kuchyně a teď hlasitě běduje, že se dva sloupce talířů a jeden regál plný šálků rozbily. Hilda prohledává spižírnu, má hrozný hlad, přece tu musí být aspoň nějaké suchary. Je skoro ve čtvrtém měsíci a je to už znát. S matkou se domluvila, že to hodí na Fritze Bognera, je to milý chlapec a teď je stejně někde ve válce. Pokud Bůh dá a on se vrátí, pak mu to vysvětlí. Jen aby o tom nemluvili sousedé, je mezi nimi pár fanatických členů strany, především ten Stor…

„Kavárna je zavřená…“

„Vybombardovali nás a úřady nám přidělily tenhle dům. Vám do toho vůbec nic není, pane Dobschere. Kde je paní Kochová?“

Hilda a její matka přeruší práci a pohlédnou na sebe. Když člověk pomyslí na ďábla, jako kdyby ho přivolával… Tohle je přece hlas Wilfrieda Storbecka ze sousedního domu. Táta mu vždycky z legrace říkal „Sturbock“, tedy „tvrdohlavý beran“, protože ho nemohl vystát. Je to přesvědčený nacista od samého začátku.

„Ten nám tu ještě chyběl!“ zaúpí matka.

„Zatraceně,“ mumlá si Hilda. „Zatraceně, zatraceně, zatraceně…!“

Budou muset Storbecka a jeho ženu přijmout, tudy jiná cesta nevede. A protože má ty nejlepší konexe, přišel hned s úředním přípisem, než mu ten byt někdo sebere před nosem.

„Tady nahoře je koneckonců jeden čtyřpokojový byt prázdný,“ zaslechnou hlas Marianny Storbeckové. Ta mluví hlasitě vždycky tehdy, když ví, že její muž stojí za ní. Pokud jsou ti dva jen mezi sebou – jednou o tom kdosi vykládal v kavárně –, je Marianna Storbecková velice tichá a oddaná. Protože má strach z jeho náhlých záchvatů vzteku.

Elsa pokládá lopatku na kbelík, vztyčí se a zhluboka se nadechne. Moc se toho tady dělat nedá.

„Ten byt patří mému synu Augustovi,“ prohlásí.

„No a co? Váš syn je ve válce a jeho žena se odstěhovala k rodičům. Jak vidíte, jsem v obraze. Chcete snad člena strany, který je v nouzi, vykázat ze dveří? My už nemáme kde být…“

„Ale ne,“ vzdychne matka. „Jen jsem chtěla, abyste to věděli. Až se August vrátí, tak se prostě budete muset trochu omezit… Hned přinesu klíč. Zatím jděte klidně nahoru. Zvenku vedlejším vchodem a po schodišti. Hilda vám otevře.“

Addi stojí stále ještě u otočných dveří a celé to dění sleduje zachmuřeným pohledem. „Běžte rychle nahoru,“ šeptá mu Elsa, „a informujte Künzelovou. Ať něco nevyžvaní. Však víte…“

Addi přikývne. Celý zbledl a rukou si objíždí límec rozhalené košile, jako by ho škrtil. Pak vyrazí přes kuchyň k bývalému vchodu pro služebnictvo.

„Oni jsou teď všichni jako šílení,“ bručí matka. „Toho chudáka Matze Webera oběsili. Protože prý prohlásil, že se válka už nedá vyhrát.“

Říká se tomu rozkládání obranné síly a trestá se to smrtí. Stejně jako jiné přestupky; třeba ukrást chleba nebo sebrat kolo. Docela neškodné věci, za které dříve člověk dostal nanejvýš pokárání nebo jeden den vězení. Oni jsou teď ti členové strany moc nervózní. Demonstrují tvrdost. Schopnost vytrvat. Bezpodmínečnou víru v konečné vítězství. Přitom i mezi nimi sotva někdo věří, že by Německo mohlo tuhle válku ještě vyhrát. Ale říkat se to nesmí. Všude obchází strach, ochromuje, dělá ze všech zbabělce. Dokonce i mezi dobrými přáteli je třeba mít se na pozoru.

Hilda odemyká Storbeckovým byt. Zůstává stát mezi dveřmi, zatímco se ti dva zvědavě rozhlížejí, opovržlivě ohrnují nos nad pěkným starým nábytkem a požadují čisté povlečení.

„Je ve skříni. Plynový sporák v kuchyni je v pořádku. Ale možná je poškozené plynové potrubí…“

Defektní je každopádně vodovodní potrubí, protože z kohoutku vytéká jen hnědá břečka. A byt se musí kromě toho pořádně vyvětrat.

„Nahoře bydlí taky nájemníci, že ano?“ vyptává se Storbeck, zatímco jeho žena kontroluje kuchyňský příborník.

„Správně. Paní Künzelová a pan Dobscher.“

„A kdo ještě?“

Vypadá to téměř jako oficiální výslech. Wilfried Storbeck pracuje na městském finančním úřadě. Hilda začíná být nesvá.

„Jinak nikdo.“

To ovšem Storbeck moc dobře ví, vždyť bydlí jen o pár domů dál. Vlastně bydlel. Do včerejška. Teď se roztahuje v Augustově bytě. Jeho Marianna už vytahuje ze skříně prostěradla a povlaky. Ty ještě Augustovi vyžehlila matka, protože Eva, Augustova žena, na domácí práce příliš není.

„Ale pod střechou je přece ještě třetí byt,“ vyzvídá dál Storbeck a probodává Hildu pohledem.

„Tam nikdo nebydlí. Nájemníci ho používají jako skladiště, protože sklep potřebujeme sami. Dříve tam bývaly zásoby pro kavárnu.“

Zní to rozumně. A v podstatě je to taky pravda. Až na to, že ve skladišti mezitím přebývá Julie Wemhönerová. Pokud na to Storbeck přijde, může je všechny nechat popravit. Chudáka Wemhönerovou jako první, ale ty ostatní také. Jako spřežence, jako přátele Židů. A pak budou mít Storbeckovi celý dům pro sebe.

„Tak tedy,“ končí Hilda. „Pokud byste něco potřebovali, dejte nám vědět.“

Storbeckovi jsou hladoví. Oběd by se hodil. Potravinové lístky v tomto okamžiku nemají – vždyť jim všechno shořelo. Hilda slíbí, že udělá, co bude v jejích silách.

Dole v kavárně opravuje Addi pomocí prken rozbité vchodové dveře. Dělá to s takovou vervou, až by člověk mohl mít obavy, že bude padat ze stěn omítka. Vedle něho dřepí ten strakatý pes a olizuje si tlamu.

„Jak se ten dostal dovnitř?“ zlobí se Elsa.

Addi drží mezi zuby tři hřebíky, vztekle se na matku podívá a pokrčí rameny. Pak pokračuje v opravě dveří.

„Ještě jeden strávník navíc!“ bručí rozzlobeně Elsa.

JULIE

Wiesbaden, počátek března 1945

Je vlastně stínem. Je duchem, který v noci bloudí po domě, ale nikdo ho nesmí zahlédnout, protože by jinak všechny postihlo neštěstí. Julie Wemhönerová dříve šila divadelní kostýmy. Historické, ale taky fantastické, a všichni vždycky říkali, že Julie Wemhönerová má zlaté ručičky. Kypré subrety a prsaté valkýry – ty všechny se svěřovaly jejímu krejčovskému umění. A co teprve tenoristé, kteří občas potřebovali zakrýt bříško. To pak Julie uplatnila mnohé triky: vzala látku našikmo, tu a tam přidala záhyb nebo díl trochu rozšířila, a už kostým pohodlně seděl a nenápadně zakryl všechny nežádoucí obliny. Reni Kolbové, která zpívala tak překrásným altem, ale vpředu byla zcela plochá, Julie naopak zapracovala poprsí rovnou do kostýmu. Později pro ni šila i soukromě, takže Kolbovou všichni obdivovali pro její „krásné tvary“. Když však vešlo ve známost, že je Julie Wemhönerová Židovka, Kolbová už jí žádné zakázky nedávala. Netrvalo dlouho, a divadelní krejčovou Julii Wemhönerovou s okamžitou platností propustili. Důvod jejího propuštění se v dokladech neuváděl, intendantovi divadla to bylo všechno velmi nepříjemné. Poradil Julii, aby se co nejdříve vystěhovala. Do Ameriky. Nebo do Palestiny. Nebo třeba jen do Anglie.

Julie Wemhönerová však nechtěla svůj domov opustit. Tady ve Wiesbadenu se narodila, tady se vyučila krejčovou a začala pracovat u Zemského divadla. Divadlu propadla už od dětství, nevynechala jediné představení, sbírala fotografie svých oblíbených umělců, nechávala si je podepisovat s věnováním. Mé malé kouzelnici Julii – Ženě se zlatou jehlou – Julii, bez níž bych byla ztracená. Divadlo, to byl její svět, sem patří, tady ji potřebují a váží si jí.

Před čtyřmi lety jí zemřel otec a matka ho následovala po pouhých dvou měsících; oba jsou pohřbení na Severním hřbitově. Julie je evangelická křesťanka stejně jako její rodiče; o svém židovském původu se dozvěděla až v šestnácti, kdy se jí na to zeptali při přijetí na odbornou textilní školu. Tenkrát, krátce po první světové válce, bylo naprosto nedůležité, zda člověk je či není židovského původu. Nikoho to nepohoršovalo.

Však to zase přejde, řekla intendantovi a statečně se usmála.

Možná, připustil. Ale možná taky ne.

Stále ještě bydlí na Wilhelmstrasse, v domě číslo sedmdesát pět. Dříve si pronajímala jeden ze tří podkrovních bytů. Vlevo bydlí Künzelová, která bývala v divadle sopranistkou, uprostřed pak Addi Dobscher. Juliin byt je vpravo, ale teď je to oficiálně skladiště.

Před třemi lety se museli všichni wiesbadenští Židé nechat zaregistrovat v synagoze. Později je odvezli v transportech, ve vlacích z dobytčí rampy na jatkách. Julie u toho nebyla, za což vděčí Addimu Dobscherovi. Ten jí tenkrát zabránil, aby se nechala zaregistrovat. Ať tu prý prostě zůstane, oni už se postarají o to, aby ji nikdo nenašel. Addi jí zachránil život, ale právě tak i všichni zbývající obyvatelé domu, neboť kdyby nedrželi pospolu, už dávno by ji nacisté objevili. Tenkrát udělali obyvatelé domu válečnou poradu, v čele všech stál Addi a Heinz Koch, který tehdy ještě nebyl povolán do armády. Juliin byt naplnili starými krámy ze sklepa a zavřeli ho. Do jedné z velkých starých skříní vestavěl Addi spolu s Heinzem dveře, jimiž může proklouznout do vedlejšího Addiho bytu. V zimě tam také spí, Addi jí dal k dispozici svou postel a sám přespává na pohovce.

Přes den se Julie tiše pohybuje mezi starým nábytkem, bednami a skříněmi ve svém bývalém bytě, čte si knihy, pozoruje strop, kde pavouci splétají umělecké sítě, spravuje oblečení obyvatel domu; jednou dokonce ušila Addimu kalhoty.

Musí se chovat tiše, být jako myška, chodit po špičkách, aby nevrzala podlaha. Nikdy se nesmí ukázat v okně, dokonce ani v noci, především když svítí měsíc. Ale okna jsou v noci stejně zakrytá papírem, protože je povinné zatemnění kvůli náletům. Dvakrát přišel do domu někdo od gestapa, ptal se po ní a prohledal skladiště. To ji pak Addi ukryl do jedné z velkých beden na stěhování, až dole na dně, pod spoustou kufrů. Když ji Addi konečně mohl vysvobodit, vylezla ven napůl udušená a zkřivená bolestí z nezvyklé polohy těla.

Statečné děvče, pohladil ji po tváři. Ale obávám se, že přijdou znovu…

Tehdy, v srpnu 1942, se Julie Wemhönerová stala definitivně stínem. Nočním strašidlem, které sídlí ve skladišti; sice lidská bytost, ale bezbarvá, průhledná, žena z masa a krve, která živoří v šeru. Julii je čtyřicet let. Dříve to bývala krasavice. Žádná zářivá kráska, protože je plachá a ve srovnání s těmi mnoha samolibými umělci v divadle působí nenápadně. Měla však ctitele i milence a ještě víc přátel. A právě ti přátelé ji také uchránili před jistou záhubou. Až do současnosti…

Především Addi. Baryton Adalbert Dobscher byl před mnoha lety jejím velkým idolem. Nikdo neztělesnil na operní scéně Dona Giovanniho, toho nebezpečného svůdce, který rozechvívá ženská srdce, tak grandiózně. Ach Addi! Jak ho zbožňovala, dokud působil na jevišti a byl Donem Giovannim. Když se pak později opět stal Adalbertem Dobscherem, tím přátelským hromotlukem, který si nikdy nebere servítky a nedokáže ublížit ani mouše – Juliino nadšení se vytratilo. Člověk Adalbert Dobscher v sobě neměl vůbec nic z toho velkého svůdce, do něhož se Julie tak neskonale zamilovala.

A přece jí Addi zachránil život. Addi – toho si Julie ihned všimla – je do ní zamilovaný, ale nikdy se nepokusil její nouzové situace využít. Dokonce ani tehdy, když spí v jeho posteli, se k ní nepřiblížil. Chrápe pak ve vedlejším pokoji na pohovce a ona ví, že to tam má dost nepohodlné, protože ten kus nábytku je pro něj příliš krátký. Ale vyměnit si to s ní v žádném případě nechce, protože Julie má mít pohodlí, to je pro něj důležité. Ráno zaklepe na dveře a přinese jí šálek čaje, většinou heřmánkového. Někdy dokonce zrnkovou kávu, kterou získal složitými cestami od Elsy Kochové.

Při prvním protileteckém poplachu Julie zůstala prostě nahoře ve skladišti. Tenkrát k ní Addi přišel a posadil se vedle ní, jako by ji mohl před bombami ochránit. Později jí dal svůj starý zimník a kožešinovou čepici a vzal ji dolů do sklepa. Do sklepa domu, to je třeba zdůraznit, protože v protileteckém krytu ve Webergasse, kam jsou obyvatelé domu přidělení, se Julie nesmí ukázat. Tam by ji i přes zimník a čepici okamžitě poznali. Tady v domovním sklepě jsou jen Addi a ona, a občas taky Künzelová a Hilda Kochová s Jeanem-Jacquesem, Francouzem na nucených pracích. Ano, ten také nesmí do krytu, a protože je Hilda do tohoto hezkého chlapce moc zamilovaná, zůstává s ním. Ti dva jsou pěkný pár – tmavý Francouz a Hilda se světlými loknami a šedomodrýma očima. Addi si dělal starosti, že by se Jean-Jacques mohl někde nevhodně vyjádřit, ale k tomu nedošlo. A v lednu zčistajasna zmizel.

Domů, vysvětlila Hilda a pevně sevřela rty. Je to tak lepší. Jinak by se mu tady ještě něco stalo.

Jak jen to všechno dopadne? ptala se Julie Addiho.

Špatně. Ale až budeme mít to nejhorší konečně za sebou, Julie, pak budeš svobodná. Budeš zase moct chodit po městě jako dřív. Se vztyčenou hlavou a beze strachu.

A kdy to bude, Addi?

Brzy.

Říkal to se zamračenou tváří a Julie věděla, že jí mnohé zamlčuje. Jedná s ní jako s dítětem, a to se jí ani trochu nelíbí. Ale pochopitelně – vždyť je mu už šedesát a mohl by být jejím otcem.

Za oné hrůzné noci v únoru ji musel doslova vytáhnout z postele. Byla s nervy v koncích, v těch dnech hodně plakala, aniž vlastně věděla proč. V noci nemůže spát, a právě když si trochu zdřímla, musí už zase přijít protiletecký poplach.

„Nech mě,“ sténá a drží se peřiny. „Já nechci. Ať si házejí bomby… mně je to jedno.“

Addiho slova zanikají ve vytí sirén. Signál, který ve vlnách stoupá a klesá, ohlašuje přilétající eskadry bombardovacích letadel, je to odporný zvuk, který proniká až do morku kosti.

„Já nechci…“

Nakonec ji Addi popadne i s peřinou a nese po schodech dolů. Cestou narazí na Künzelovou, která zapomněla na andulku a běží zpátky do svého bytu. Hilda a Elsa Kochovy už odešly do krytu vedle ve Webergasse. To jim totiž Heinz kladl na srdce, ještě než musel na frontu. Pak dřepí celé hodiny dole v ledově chladném sklepě, slyší a cítí dopady bomb tak blízko jako nikdy předtím a obávají se, že tentokrát se zdravou kůží nevyváznou.

„Svobodná,“ šeptá Julie. „Volná jako pták, který se zvedá k výšinám. Jako duše, jež bez pozemské tíže, bez bolesti a smutku stoupá k nebesům…“

„Seber se, Julie,“ zavrčí Sofie Künzelová. „Plácáš nesmysly!“

Julie mlčí. Přitiskne se k Addimu, který vedle ní sedí jako skála v příboji a objímá ji kolem ramen. Ani on nic neříká. Tváří se stále klidně, i když dopad bomby někdy otřese sklepem a shora se ozývá rachot a třesk. Jen občas mu to v hustém šedém obočí škubne a on vzhlédne ke stropu.

Vyjít ze sklepa nahoru do bytu se oba odváží teprve po dlouhých hodinách.

„Běž si lehnout,“ radí jí Addi. „Už je po všem. Přinesu ti nahoru peřinu.“

Julie si chce vzít peřinu sama, ale nohy jí vypovídají službu. Addi ji odnese do postele a přikryje vlněnou přikrývkou. Když o něco později přidává i peřinu, Julie to už nevnímá. Všimne si toho, až když ji Addi druhý den ráno budí. Opět stojí u postele a třese jí ramenem, dokud neotevře oči. Ale tentokrát nejsou slyšet poplašné sirény, jen výraz Addiho tváře jí prozradí, že se stalo něco zlého.

„Odteď musíš být ještě opatrnější, Julie,“ varuje ji. „Žádný hluk. Mysli na to, abys na záchodě splachovala jen tehdy, když tady nahoře bude Sofie nebo já.“

Zmateně na něj zírá a jeho rozrušení nechápe. To přece není nic nového, to už dávno ví.

Addi pak dodá: „Do bytu pod námi se nastěhoval Wilfried Storbeck se svou ženou. Vybombardovali je a oni přišli s potvrzením o přidělení bytu – nemůžeme je odmítnout.“

Julie toho Storbecka nezná, ale Addi jí situaci vysvětlí: Pracuje na městském finančním úřadě a je známý jako zarytý nacista. Kdyby zjistil, že se Julie tady v domě schovává, určitě by ji udal.

„Nechci tě zbytečně plašit,“ šeptá Addi a hladí ji po vlasech ještě rozcuchaných spaním. „Ale bylo by hloupé, kdyby tě zrovna teď našli. Tak těsně před koncem…“

Julie poslušně přikývne. Nemá strach. Už je to pryč. Tak dlouho se ukrývala, až se stala stínem, sama teď málem věří, že je neviditelná. Jako závan mlhy. Jako skřítek.

„Nedělej si starosti,“ uklidňuje Addiho s úsměvem. „Nikdo mě nenajde.“

Vidí, že je to on, kdo je strachem málem pominutý, a tak natáhne ruku, aby ho pohladila po tváři. On její ruku vezme, chvilku ji podrží v teplé dlani a pak ji opatrně políbí. Rozpačitě se přitom usmívá a radí jí, aby se ještě trochu prospala. Když pak jde dolů do kavárny, zamkne dveře bytu na dva západy.

≈

Julie je teď vzhůru. Vstane a naslouchá u stěny, zda není vedle ve svém bytě Sofie Künzelová. Zprvu slyší pouze pískot a trylky kanárka, ale pak taky zvuk prohrabávání uhlí v kamnech. Aha – Künzelová je doma, takže ona může použít WC a opláchnout se v umyvadle. Když nahoře nikdo kromě ní není, musí použít nočník a vodu do umyvadla nalít z připraveného kbelíku. Chvílemi ji napadá, že by možná bylo lepší, kdyby se tehdy nechala stejně jako ostatní zaregistrovat v synagoze. Aspoň by teď nebyla nikomu na obtíž. Bere si prošívaný župan – drahý kousek z dobrých časů – a dveřmi ve skříni proklouzne do skladiště, které kdysi bývalo jejím příjemným malým obydlím. Teď je tu jako v ledárně, protože se netopí. Možná bude dnes v noci zase nálet a spadnou další bomby, pomyslí si. Strop sklepa se na nás zřítí a my všichni společně zahyneme. A já budu konečně svobodná. Protože pak už se nebudu muset ničeho bát.

Rozhodně však nechce zemřít, dokud ještě jednou nespatří divadlo. Vždyť divadlo bylo středobodem jejího života, musí se s ním rozloučit v klidu a s veškerou láskou. Julie začne prohledávat krabice a kufry. Kde to jen nechala? Ale tady to přece je! A boty? Přirozeně v jiném kufru. A taky kabát. Oblékne si dlouhé večerní šaty ze zeleného hedvábí, na kůži cítí jemnou látku, důvěrně vnímá známou vůni parfému, který milovala. Ty šaty si ušila tak, aby jí pevně seděly na těle, a byla tehdy ráda, když ta drahá látka sotva vystačila. Teď jí jsou volné, bude je muset na bocích a v ramenou trochu zabrat, ale to není vůbec důležité. Češe si bohaté kadeře barvy mědi, které jako dítě považovala za hrozné, ale jiní je později tak často obdivovali. Vyčeše si je do výšky a lituje, že nenašla své šperky. Má zlaté náušnice a náhrdelník, který se k nim hodí, dědictví po zesnulé matce. Ale půjde to i bez šperků. Vždyť zelené lodičky už našla a taky dozlatova zbarvený kabát, který si podšila zelenou hedvábnou látkou od svých šatů.

Je půvabná. Naplňuje ji pocit vrcholného blaha, točí se jí hlava, hrudník, který byl s lety čím dál sevřenější, se jí rozšiřuje. Být ještě jednou svobodná. Kráčet klidně a se vzpřímenou hlavou ulicemi. Beze strachu, který tě zmenšuje, vyhlodává, až se z tebe stane jen prázdná slupka.

Addi zamkl svůj byt zvenčí a klíč si vzal s sebou. Existuje však ještě druhý klíč, ten visí nade dveřmi. Pro případ nouze. Je už trochu zarezlý a svůj úkol plní jen se skřípotem a nerad. Julie vdechuje zatuchlý vzduch na chodbě, vzduch, který je cítit požárem. Vzpřímená jde po schodech dolů, jako královna, každý krok je vítězný. Dřevěné schody pod jejími kroky vržou, nepříliš hlasitě, protože její útlé tělo teď mnoho neváží. Slyší rány kladivem, to je určitě Addi, nejspíš opravuje okna nebo dveře do kavárny. Doléhají k ní taky hlasy Elsy Kochové a Hildy. Bude lepší nejít přes kavárnu, nýbrž přímo ven domovními dveřmi.

Dojde ke vchodu pro zaměstnance divadla, který nálet přestál. Také vysoká okna tu hrůznou noc náletů přežila.

Těmito dveřmi dlouhá léta denně vcházela i vycházela. Dnes před nimi stojí sice jako stín, ale zato pěkně upravená, jako by se chystala navštívit operní představení, součást květnového divadelního festivalu.

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

PŘEDTÍM

HILDA

LUISA

1945

HILDA

JULIE