G. F. Unger 

Hlídka ztracených 

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2000-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-2001-3 (mobi) 

Kočár tedy zastavil. Oba muži na kozlíku zvedli ruce. Dveře se pomalu otevřely. Vysoukal se odtud muž vysoké postavy a světlých vlasů a také zvedl ruce. Za ním se objevila mladá dívka, a dále starý muž, jehož ostře řezaný obličej supího vzhledu zůstal bez výrazu.

Dívka pohlédla pohrdavě na bandity. Byla velmi hezká, vysoká, štíhlá, měla vlasy v barvě zrající pšenice a velké oči.

Timber Callagh, který stál se svým koltem před cestujícími, spočinul na okamžik pohledem na těch velkých šedozelených očích a hluboko u srdce pocítil stud.

Cestujícím zadrženého povozu však přikázal:

„Vystupte a postavte se vedle sebe!“

Muži jej s kletbami uposlechli.

Alamo Scott a Kevin Boydlane se mezitím z druhé strany vyšplhali do kočáru.

Wyatt Stone muže odzbrojil.

Usmíval se, když potěžkával v ruce velký kolt světlovlasého muže. Opasky se střelivem mužů na kozlíku hodil na zem k Simsonovi Lee a Timberu Callaghovi. U starce supího obličeje se v kapse kabátu našel malý derringer, krátká pistole velké ráže.

Zatím nepadlo ani jedno zbytečné slovo. Dívka si hryzala dolní ret a hleděla na Timbera Callagha pevným a zpytavým pohledem.

Muž ten pohled cítil. Lehce otočil hlavu a pohlédl do ocelově šedých očí blonďáka, který vystoupil z kočáru první.

Ten byl vysoké postavy, skoro stejně statný jako Simson Lee, ale pružnější. Bylo mu už skoro čtyřicet let a jeho kníry se načervenale leskly. Působil velmi rozhodně a sebevědomě. Timber Callagh se náhle s podivem sám sebe tázal, proč muž svůj kolt nepoužil. Z tohoto cestujícího vyzařoval zvláštní dojem síly a pevné vůle, ale i činorodosti a chladného zvažování situace.

Jeho ocelové modré oči hleděly jaksi posměšně. Timber si uvědomil, že jeho protivník se pod svým světlým knírem lehce usmívá. Na Timbera Callagha působi dojmem mohutného lva, který pozoruje téměř pobaveně, jak několik vyhladovělých vlků uskutečňuje svůj první lov.

Náhle dívka promluvila strohým hlasem: „Mám u sebe pětatřicet dolarů, a ty mohou být vaše, když mne nebudete dále obtěžovat.“

„My dámy neokrádáme,“ odpověděl jí kysele Timber Callagh.

Zatím Alamo Scott nesl kolem kočáru velký cestovní koš a radostně volal:

„Tady to máme! Je tu šunka, máslo, bílý chleba, whisky, doutníky, jaternice a spousta jiných věcí. To je právě…“

„To je můj proviant na cestu!“ odsekl vztekle stařec se supím obličejem. „U čerta, postarám se o to, abyste…“

„Jen klid,“ poznamenal světlovlasý muž a lehce zvedl ruku. „Nechte to být, Dentone,“ řekl. „To je jen pět vyhladovělých hochů, kterým nikdo nedopřál šanci. Když zastavovali kočár, neměli ve svých zbraních ani jediný náboj.“

Oba muži na kozlíku na to tiše zakleli a dívka rozevřela oči doširoka překvapením.

Stařec, kterého blonďák právě oslovil jménem Denton, ve svém vyzáblém obličeji zlostí zbrunátněl, jako by jej polil rudou barvou nebo dostal záchvat souchotin.

Blonďák se obrátil na Timbera Callagha.

„Děláte to poprvé, že?“

„Dejte sem peněženku,“ řekl Wyatt Stone a přistoupil k muži z kočáru.

Ten se ale na něj ani nepodíval. Hleděl jen na Timbera Callagha a čekal na odpověď.

Timber přikývl.

Tu blonďák vytáhl peněženku. Když mu ji Wyatt Stone chtěl rychlým pohybem vytrhnout, světlovlasý muž krátce a bleskově udeřil. Byl to velmi pohotový úder a Wyatta Stona zasáhl jako rána kopytem.

„Nestřílet!“ zvolal Timber Callagh, když Wyatt Stone padl na zem.

Bylo slyšet prudké oddychování mužů a podrážděné mručení Simsona Lee.

„Pane, se mnou to nezkoušejte. Chci vaši peněženku,“ trval na svém Simson Lee a přistoupil ke světlovlasému muži.

Ten ale náhle promluvil velice rychle a promyšleně. Řekl: „Dám vám padesát dolarů jako zálohu. A když budete do šesti dnů v Quinn City, dostanete práci, která vám každému vynese padesát dolarů měsíčně včetně stravy. Slyšeli jste? Jsem Morris Conover! Nabízím vám místo! Přijeďte do Quinn City a hlaste se u Linuse Taiwella, mého předáka, nebo u mne!“

Otevřel váček s penězi, vytáhl z něj pár bankovek a podal je Timberovi Callaghovi.

Ten zaváhal. Potom ale peníze vzal a řekl: „Přijeli bychom, kdyby nás tam za to přepadeni nezavřeli.“

„Žádné přepadení nebylo,“ usmál se Morris Conover a pohledl na oba vozky.

„To byl jen takový žertík,“ řekl.

„Znáte mne přece všichni, ne? A pana Johna Dentona, výběrčího daní, jistě také. Nu a my vám prohlašujeme, že to žádný přepad nebyl, že jste si jen trochu zažertovali. Nejste i vy stejného mínění, madam?“ obrátil se na dívku, která ještě stále hleděla pevně do očí Timbera Callagha.

„Byl to jen žert,“ zamumlala. Vozkové se připojili přikývnutím.

„Tak my přijedeme,“ pronesl Timber Callagh pomalu. „Máte-li pro nás opravdu pořádnou práci, Mr. Conovere, tak nebudete litovat, že jste nám poskytl příležitost.“

„Vím, vím,“ přikyvoval světlovlasý muž a pohlédl krátce na Wyatta Stona, který se na zemi právě probíral z bezvědomí. Potom pomohl dívce zpět do kočáru a řekl přitom oběma kočím:

„Vezměte si od nich zpět své zbraně, a jeďte dál.“

„Ale koš s jídlem na cestu nevrátíme,“ ozval se Alamo Scott se zřetelným zabarvením nevraživosti v hlase. Výběrčí dani John Denton ucítil na sobě upřený pohled. Chtěl se vzepřít, ale Morris Conover, který zatím usadil dívku v kočáru, na něm spočinul pevným pohledem.

Timber Callagh si stále více uvědomoval, že Morris Conover je jistě velmi mocný muž. Pohlédl na něj upřeně a pozoroval, jak zručným pohybem zvedl se země svou zbraň, jednou s ní zakroužil kolem ukazováčku a zasunul ji do pouzdra.

I Conover na něj hleděl pátravým zrakem. Byli stejně vysocí, jen Timber Callagh se zdál být trochu hubenější. Conover měl vlasy světlé a Callagh tmavé, jako havran černé.

„Dám vám příležitost, a nevyžaduji nic než věrnost,“ řekl nakonec Conover. Nastoupil do kočáru a ještě zavolal z okénka:

„Přijeďte do Quinn City! A s tím žertováním tady si nedělejte starosti. Bez mého svolení vás v Texasu žádný šerif nedá za mříže!“

Potom kočár pokračoval v cestě.

Pět otrhaných jezdců za ním stále zíralo.

Nakonec si Simson Lee prudce vydechl a pronesl téměř slavnostně:

„Práci pro nás, má pro nás dobrou práci a dá nám ji. Za padesát dolarů mzdy a stravu zdarma. Hoši, dnes nás potkalo štěstí!“

I ostatní se spokojeně usmívali, jen Timber Callagh ne. V jeho očích bylo možno vyčíst hluboké zamyšlení.

Na zemi seděl Wyatt Stone, který z toho ještě nic nepochopil. Držel se za oteklou bradu a jen mrzutě poznamenal:

„Neměl v pěsti kus železa?“

„Ne,“ pronesl rozvážně Timber Callagh. „Ten železo v pěsti neměl, zato ale zná spoustu triků; vytahuje je jako trumfy z rukávu. Přátelé, nechtěl bych na to zrovna přísahat, že dnes máme svůj šťastný den. Vime jen to, že jsme náhodou narazili na nevšedního chlapíka, který nás může potřebovat a který nám chce za naše služby platit. Jenže my ještě nevíme, co pro něj máme dělat. To zatím nevíme. Takových, jako jsme my, by on mohl mít stovky. Rád bych věděl, kdo to vlastně je. I sám výběrčí daní mu zobe z dlaně. Morris Conover je Texasan jako my, ale výběrčí daní je Yankee, přišel ze severu! Ptám se sám sebe…“

„Ale, nelam si s tím hlavu,“ přerušil jej živě Alamo Scott. Tady máme cestovní koš plný krásných věcí. Teď je před námi hostina a té si užijeme o nic méně než opravdový lord někde ve staré Anglii na svém zámku. Navíc máme i padesát dolarů ve zlaťácích. Pánové, i jen jeden takový zlatý dolar je tady v tomto ubohém chudém Texasu veliký jako vana na koupání a má cenu nemenší než voda v poušti. Je to opravdu vlivný člověk! Platí zlatými dolary! Zlatými dolary, rozuměli jste, vy lapkové z křoví? A tak si nechte chutnat! Potom se vydáme do Quinn City! Kde je tento Morris Conover, tam jsou i zlaté dolary, vy hlupáci!

Hej — kde to město je? Co je to za místo? Zná to hnízdo někdo z vás?“

Všichni pohlédli na Timbera Callagha, protože si zvykli na to, že ten vždycky ví to, co oni ne.

Nemýlili se ani tentokrát.

Timber Callagh řekl nezvykle mírným hlasem:

„Musíme jet kolem Forth Worth k řece Wichita. Je to městečko uprostřed dost divokého dobytkářského kraje. Hoši, nikdy jsem vám neřekl, kde jsem se narodil a až do smrti svých rodičů žil.“

„Snad ne ve Quinn City?“ vyhrkli na něj všichni naráz.

„Právě tam,“ pronesl Timber pomalu a velmi zamyšleně.

„Tam jsem se narodil a vyrostl. Když mi zemřeli rodiče, dostal jsem se k poručníkovi. Na jeho ranči jsem musel pracovat bez odměny prostě proto, že to byl můj opatrovník. Nu, a pak jsem utekl, v patnácti letech. Snad si tam na mne ještě někdo pamatuje, určitě ale ano jeden muž, který se jmenuje Thor Castle. Protože tento Thor Castle tehdy zastřelil mého otce… Takže já chci jet do Quinn City v každém případě.“

„Jistě, rozhodnout se přece vždycky můžeme třeba až tam,“ řekl Alamo Scott a sedl si na bobek vedle koše s jídlem.

„Pojďte, hoši, tady na vás čeká prostřený stůl.“

*** 

Po šesti dnech přivedl Tim Callagh své čtyři druhy od křovinatých kopců u Wichita River na začátek roviny, která se rozprostírala na míle daleko.

„Tam dole leží Quinn City,“ řekl.

Pohledy jezdců obhlížely širokou nížinu pod nimi. Viděli ostrovy houští a stromů. Wichita River vtéká někde na východě do Red River. To je ale až o kus dál.

Jezdci pozorovali těch několik dřevěných stavení města. Potom zkoumali jeho široké okolí.

Měli před očima terén divoký a rozervaný, kopcovitý a rozrytý kaňony, všude porostlý křovím.

V dálce se nacházelo několik rančů, dobytkářských farem.

Všude se pohyboval pasoucí se dobytek žijící volně v přírodě. Jeho stáda táhla krajem rychle a tak divoce, jak by tomu člověk ani nevěřil.

Bylo to požehnání tohoto kraje, o které se už mnoho let nikdo nestaral.

„Tam dole leží Quinn City,“ řekl Timber Callagh ještě jednou a začal sjíždět po svahu.

„Jo, tak jsme tu, a máme se hlásit u Morrise Conovera nebo jeho předáka Linuse Taiwella,“ poznamenal Simson Lee. „Ty toho člověka, Time, snad znáš?“

„Jo, Linuse Talwella znám,“ odpověděl Tim klidně. Protože ale jel právě v čele, nemohl nikdo z jeho spolujezdců zahlédnout zvláštní zalesknutí v jeho očích.

Kdyby si jej všimli, tak by se dozvěděli, že ten, kdo jede před nimi, se právě vnitřně připravuje na něco, co může nakonec probíhat hezky divoce a zostra.

Timberu Callaghovi se totiž vždycky tak tvrdě zaleskne v očích, jako by z nich, vylétly jiskry, když počítá s tím, že se nevyhne boji. Jeho společníci již vícekrát ten záblesk u něj uviděli. A také už vícekrát viděli Timbera se rvát.

*** 

Když slunce bylo na obloze již docela hluboko na západě a mrakům na té straně přidávalo stále více purpuru k jejich bílé barvě, dorazilo pět jezdců do města.

V posledních týdnech již víckrát přijížděli do takových měst a potom většinou zase rychle odjížděli, protože se vždy objevil nějaký policejní šéf, který jim řekl, že se tam žádní toulaví jezdci trpět nebudou.

Teď by tomu ale mělo být jinak.

Teď vjíždějí do města, které je centrem rodného kraje Timbera Callagha. Tady by měli dostat stálou práci. A protože jezdec, mající stálé zaměstnání, není žádný tulák v sedle, ale může svoje tvrdě zasloužené peníze zase vydávat, bude jim toto město asi docela přátelsky nakloněno.

Tato myšlenka jim dělala dobře.

Cestou také dobře naložili se svým malým bohatstvím. Koupili si nové košile a několik dalších důležitých věcí. Už nevypadali tak docela jako hladová smečka, ale spíše jako mužstvo na koních.

Timber Callagh byl v tomto městě naposled před dvanácti lety. Bylo to té noci, kdy svému opatrovníkovi utekl a pak už se nikdy neukázal.

Když teď vjížděl do města s posledními paprsky zapadajícího slunce, viděl, že se tu skoro nic nezměnilo, jen město prostě o dvanáct let zestárlo.

Pět jezdců dojelo na malé náměstí, vymezené čtyřmi budovami: bankou, soudem s úřadovnou okresního šerifa a s městským vězením, krčmou a jedním novým domem, který měl vedle dveří vývěsní štít. Na tom štítu bylo napsáno:

Koupě a prodej pozemků a dobytka Společnost STAR 

Jednatel Morris C. Conover 

Pět jezdců vedlo koně ke klandru, zůstávalo ale ještě v sedle a četli si slova na štítu.

Potom řekl Alamo Scott: „Aha, tak on je agentem společnosti.“

„Řídí nejrůznější podnikání a lidi s tučnými peněženkami,“ poznamenal Wyatt Stone.

„No jo,“ řekl Simson Lee, „tak je to tedy. Proto nám taky mohl nabídnout práci, může si to dovolit.“

„Jo,“ připojil se i Kevin Boydlane, a vyslovil to nezvykle táhlým hlasem. Timber Callagh ale neřekl nic. Něco takového čekal. A zatímco všichni civěli tak nehybně a trochu jízdou unavení na vývěsní štít, otevřely se dveře a na verandu vyšel zavalitý ryšavec.

Tento chlapík s drsným vousiskem byl těžká váha a vypadal drsně a bezohledně jako bizoní býk. Měl kulatý rudý obličej a malé oči. Jeho hlava s těsně přiléhajícíma ušima se zdála sedět přímo na masivních ramenou. Chlapík se rozkročil, opřel ruce v bok a pohlížel na jezdce.

Když pohlédl na Timbera Callagha podruhé a teď už ostřejším zrakem, lehce sebou trhl a s překvapením se zeptal:

„Jsi to ty, Timbere?“

„Jsem to já, Linusi,“ odpověděl Tim klidně.

Linus Talwell zvedl ruku a přejížděl zápěstím přes ústa. Potom vztyčil tlustý ukazováček a pronesl skoro vyčítavě: „Chlapče, proč jsi sem přijel? Nebo sis snad myslel, že se tady zapomnělo, že tvůj otec…“

„Nevyslovuj to!“ řekl Timber Callagh ostře a seskočil ze sedla. Třemi dlouhými kroky se ocitl na verandě. Teď, když se zastavil až těsně před Linusem Talwellem, bylo vidět, že je o trochu vyšší než on. Předák společnosti byl ale těžší a zavalitější.

Díval se a díval se přitom Timberovi do očí skoro výsměšně.

„No dobrá,“ řekl, „co bylo, na to se má zapomenout, aspoň já bych měl.

Šéf mně už říkal, že přijal pět hladovců. Snad je to dokonce tvůj prima nápad, Timbere Callaghu, že by ses rád revanšoval některým lidem tímto způsobem. Běžte do krčmy a počkejte tam. Šéf musí každou chvilku přijet je mimo město. Řekněte barmanovi, že pracujete pro společnost. V tom případě k vám bude mít důvěru. Asi vás šéf zítra pošle do tábora hlídat dobytek na pastvě. Tam budete muset odvést kus pořádné práce.“

Po těch slovech se lhostejně otočil směrem do městské kanceláře společnosti Star.

Timber Callagh zůstal ještě chvíli stát a hleděl na dveře. Potom pomalu odkráčel ke svému koni, vzal do ruky uzdu a přešel náměstí. Jeho čtyři společníci tam pomalu přijeli za ním. Potom sesedli a následovali Timbera Callagha do saloonu.

Už při vstupu si Timber Callagh uvědomil, že dvanáct let může někdy být velmi dlouhá doba. Z mladíka se za dvanáct let může stát tvrdý muž, z dívky se může stát žena, a ze štěněte se může stát psi stařec šedivý jako mráz. Ale v tomto malém městě dobytkářského kraje se nic moc nezmění.

Muž za dlouhým pultem z mahagonového dřeva Timbera Callagha znal, on si ještě dobře pamatoval. Bull Skynner přirozeně mezitím taky zestárl. Už tehdy vážil hodně přes metrák. Teď může tento muž s malou kulatou hlavou, připomínající kouli z kulečníku, mít ještě skoro o polovinu víc. Mohutně přibral. Timberovi je ale známo, že tento někdejší zápasník o ceny má pod svými tukovými polštáři jistě ještě pevné svaly.

Bullu Skynnerovi musí teď být skoro padesát, ale působí stále ještě velmi zdravým dojmem, jako člověk neobyčejné sily.

„Pracujeme pro Morrise C. Conovera,“ řekl Alamo Scott. „A Linus Talwell nám právě řekl, že tady budeme mít svůj účet.“

Po chodnících se pohybovali lidé, vycházeli z domů nebo vstupovali do krámů. Všude byl klid, skoro nic se nedělo.

Bylo až moc ticho.

Muž zůstal stát a hleděl na Timbera.

„Nový?“ otázal se.

K čertu, co se to dnes s městem děje?

*** 