John Kirby

Jak chutná nenávist

Z německého originálu Ausgestossen und gehetzt

přeložil Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1998-7 (epub)

ISBN 978-80-279-1999-4 (mobi)

Už jsem měl boje a zabíjení plné zuby. Vyčerpaný jsem seděl v dolině, kterou jsem holýma rukama vyhrabal na jednom písčitém hřebeni. Rozhlížel jsem se a byl jsem přesvědčený, že Černý jestřáb a Večerní blesk by mě neobjevili, i kdyby stáli tři kroky ode mě.

Opět se mi vybavily jejich tmavé, nenávistné oči. Chtěli mou smrt. Celé ty roky, které jsem strávil v jejich tee-pee, byly rázem zapomenuty, když jsem zabil bratra Černého Jestřába, Kráčejícího losa. Polkl jsem. Nebylo pro mne snadné na to myslet. Ten hrozný okamžik mě pořád pronásledoval. I ve spánku. Viděl jsem, jak kulka z mé winchestrovky Kráčejícího losa trefila ne do ruky, na kterou jsem mířil, ale do boku.

Jednal jsem v sebeobraně.

Kdybych se opozdil jen o zlomek vteřiny, odpravil by mě svým tomahavkem. Každý v táboře oglalského náčelníka Večerního bleska viděl, že Kráčející los na poslední chvíli uhnul stranou. Ví Bůh, že jsem ho zabít nechtěl. Kráčející los byl od mého zajetí mým nejlepším přítelem. Vyrůstali jsme v jednom tee-pee a oba jsme si mysleli, že naše pokrevní přátelství nic nezmění.

Až jsem spatřil Kahagi.

Vůbec nevím, co se to se mnou stalo, když jsem si uvědomil, že dcera Večerního blesku nemiluje Kráčejícího losa, nýbrž mě.

Dlouho jsem se jí vyhýbal, ukrýval se v lesích Fox Ridge a modlil se k Velkému duchovi, aby z mého srdce vyhnal lásku ke Kahagi. Když jsem se vrátil do tábora na Soví řece, byl jsem rozhodnutý ji odmítnout, protože jsem poznal, že má láska k té squaw by mě stála přátelství Kráčejícího losa, kterému byla Kahagi slíbena.

Jenže Kahagi Kráčejícímu losovi řekla, že je zamilovaná do mě.

Zmocnil se ho hněv a nenávist a nedal mi čas na to, abych mu to mohl vysvětlit. Chtěl mě zabít a jenom díky reflexu jsem ten krátký boj přežil.

Nikdo mi jeho zabití nevyčítal. Přesto jsem to chtěl vzít zpátky. Radši bych zemřel sám.

Věděl jsem, že to znamená konec mého života u kmene Večerního blesku. Rada starších mě nevyhostila, jak jsem očekával. Ale v očích Černého jestřába, který mi byl skoro tak dobrým přítelem jako jeho starší bratr Kráčející los, jsem viděl nenávist, kterou se nakazili i mnozí další bojovníci. A naráz začali přemýšlet nad tím, že mám světlejší pleť a vlasy než oni. Rozhodl jsem se tábor na Soví řece opustit a vrátit se k lidem své rasy. Udělal jsem to se strachem z budoucnosti. Už jednou jsem žil mezi bělochy. Jeden puškař mě odvezl z tábora Oglalů a pak jsem musel dřít v jeho dílně. Když jsem namísto toho šel na ryby, zbičoval mě. Jednoho dne jsem mu ukradl jednu winchestrovku a v noci se vydal k Soví řece, kde mě k sobě vzala rodina Kráčejícího losa.

Nevěřil jsem, že mě Černý jestřáb nechá odejít jen tak. A nemýlil jsem se. Jednoho dne se mi objevil v patách. Kličkoval jsem, zametal jsem za sebou stopy a dokonce jsem odehnal svého pinta, protože jeho otisky byly příliš zřetelné.

Z dálky jsem viděl, jak Černý jestřáb to zvíře zastřelil. Tak velká byla jeho nenávist. V té chvíli jsem pochopil, že budu muset zabít i jeho, pokud budu chtít území Oglalů opustit.

Celý den jsem se skrýval, ale Černý jestřáb to nevzdal.

A pak jsem ke svému zděšení poznal, že není sám.

Uviděl jsem totiž náčelníka Večerní blesk, který byl otcem Kahagi. Doprovázelo ho půl tuctu bojovníků. Viděl jsem, jak se Černý jestřáb a náčelník setkali a jak potom jeli společně dál. Bylo mi jasné, že i Večerní blesk jde po mně.

Cítil jsem nutkání postavit se jim a nechat se zabít. Nečinně jsem pozoroval, jak mě obkličují.

Ani nevím, jak, ale naráz se ve mně probudila vůle k životu. Začal jsem bojovat s odvahou zoufalců, dva bojovníky jsem zabil a pak jsem zmizel v temnotě, když jsem se vyšvihl na hřbet jednoho z jejich koní a unikl odtud.

To bylo před třemi dny. Toho poníka jsem uštval.

O den později jsem Černého jestřába a Večerní blesk uviděl znovu. Byli za mnou, přestože jsem zametl stopy. Nebo jsem si to aspoň myslel.

Zmocnila se mě únava, když jsem ležel v dolině a hleděl na rovinu. Už delší dobu jsem viděl zvířený prach. Měl jsem dost času na to, abych pokračoval v útěku, ale už jsem nechtěl.

Pomyšlení na to, že bych musel zabíjet další bojovníky, kteří byli ještě před týdnem mými přáteli, mě děsilo. Neustále jsem dumal nad tím, proč mě pronásleduje i Večerní blesk. Musel mít nějaký důvod. A bylo mi jasné, že nebudu mít příležitost se ho na to zeptat.

A tak jsem čekal a hleděl na zvířený prach na rovině. Ještě jsem nevěděl, zda se mám vzdát nebo bojovat. Smrti jsem se nebál. Jenom jsem byl unavený. Nekonečně unavený.

***

Den se chýlil k večeru. Poslední paprsky slunce se odrážely od hrotů oštěpů a hlavní pušek bojovníků.

Byli ještě jednu míli daleko.

Měl jsem pocit, že jsem zahlédl Velkého orla, nejlepšího stopaře kmene.

Bylo mi jasné, že mě najdou. Přestože silný vítr zavál mé stopy.

Zavřel jsem oči.

Žil jsem mezi Oglaly dost dlouho a naučil jsem se nebát smrti, nýbrž ji považovat za cosi neodvratného. Důležité bylo jen to, aby člověk odešel do věčných lovišť jako bojovník a ne jako zbabělec.

Když jsem opět otevřel oči, byl ten sloupec zvířeného prachu pryč.

Nejdřív jsem tomu nechtěl věřit. V první chvíli jsem si myslel, že to je jen šalba. Pak jsem však uviděl, jak se ti jezdci na několik vteřin objevili v jednom vyschlém korytě. Skoro to vypadalo, jako by se tam před někým chtěli ukrýt.

Nebo Velkého orla přede mnou varoval jeho neomylný instinkt? Mysleli si, že na ně někde číhám a chci je postřílet z bezpečné vzdálenosti?

Sevřel jsem rty.

Jejich chování mi dokazovalo, že ve mně vidí nemilosrdného nepřítele. To mě znali tak málo? Černý jestřáb přece už musel poznat, že ho nechci zabít. Nejednou jsem během útěku měl příležitost ho odpravit ze zálohy. A náčelníka také. To nepochopili, jak jsem zoufalý a že tím, že Kráčející los zemřel mou kulkou, trpím ze všech vůbec nejvíc já?

Slunce zmizelo za horami na východě. Šero trvalo jen krátce. Brzy se setmělo. Nechali bojovníci své poníky v korytě a plížili se ke mně?

Několik minut jsem počkal, načež jsem vylezl ven a vzal si svou winchestrovku. Byla plná písku a nevěděl jsem, zda bude fungovat.

Ještě jsem pohlédl na rovinu a pak jsem se vydal dolů.

Na nic jsem nemyslel. Nepřemýšlel jsem o tom, že jsem vlastně chtěl na Černého jestřába a Večerní blesk počkat. Prostě jsem běžel klusem. Byl jsem jedním z nejlepších běžců kmene – a to dokazovalo i jméno, které mi Oglalové dali. Říkali mi Běžící vlk a už jsem si na to tak zvykl, že jsem své bělošské jméno Tom Shannon téměř zapomněl.

Věděl jsem, že bych mohl urazit i padesát mil. Mířil jsem na západ. Tam se k nebi tyčilo černé pohoří Paha Sapa. V posvátných horách indiánů severních planin byli již nějakou dobu běloši. Lidé, kteří kopali zlato, jež na jedné expedici objevil generál Custer. Ještě jsem si vzpomínal na to, jak před několika měsíci do tábora Večerního blesku přijeli náčelníci ostatních kmenů a bouřlivě diskutovali o tom, zda vykopat válečnou sekeru.

Právě do těchto hor, kterým běloši říkali Black Hills, jsem měl namířeno.

Skoro celou noc jsem běžel. Udělal jsem jen několik zastávek.

Občas se mi zdálo, že slyším dusot kopyt. Nechtěl jsem proti Černému jestřábovi a Večernímu blesku bojovat, pochopil jsem však, že mi nic jiného nezbude. Je snadné si říct, že budete se stoickým klidem hledět smrti do očí, něco mě však nutilo bojovat do posledního dechu.

Už se rozednívalo, když jsem opět uslyšel dusot kopyt. Tentokrát poměrně blízko. Teprve nyní jsem pochopil, že už jsem se dostal daleko do hloubi hor. Vyběhl jsem na jeden hřeben a na jeho vrcholu si lehl.

Ten dusot zněl jinak, než když jeli oglalští bojovníci. Došlo mi, že to jsou koně s okovanými kopyty. Srdce mi poskočilo radostí. Jsou to běloši?, pomyslel jsem si. Znamená to pro mě záchranu?

Vylezl jsem na vrchol hřebene. Pode mnou se táhlo úzké údolí. Ještě v něm byla tma a obrysy těch tří jezdců byly vidět pouze nejasně. Byli ještě několik set yardů ode mě. Viděl jsem, že musejí projet přímo pode mnou, pokud se chtějí dostat do sousední části údolí.

Přivřel jsem oči.

Dva jezdci projeli kolem, třetí trochu zaostával. Byl shrbený a připadalo mi, že má co dělat, aby se udržel na hřbetu koně.

Pak se ozval chraplavý hlas.

„Počkejte, sakra! Odpočiňme si! Už nemůžu, Mitchi!“

Oba další jezdci zastavili své koně a otočili je. Počkali, dokud k nim nepřijel jejich společník. Byli nyní skoro pode mnou a tak jsem viděl jejich neoholené tváře.

„Jenom půl hodiny, Mitchi!“ řekl třetí jezdec.

„Víš, že po nás jde Haggart, Nicku,“ odvětil jeden z jeho kumpánů. Byl hubený a měl orlí nos.

„Mě tak snadno nedožene, Mitchi,“ odtušil ten shrbený jezdec na šedákovi. Jeho tvář byla zpocená. Měl jsem pocit, že jím cloumá hrůza.

„Na něčem jsme se dohodli, Nicku,“ řekl hubeňour s orlím nosem. „Jestli chceš, můžeš zůstat tady. Je to tak, Howie?“

Třetí z nich, podsaditý, ramenatý člověk, přikývl.

„Je to tak, Nicku,“ zamumlal.

V uších mi hučelo. Slyšel jsem jen útržky jejich rozhovoru. Skutečnost, že byli na útěku, mě šokovala.

Nehybně jsem tam ležel a hleděl na ně. Nejdřív jsem myslel, že jsou mou záchranou, ale teď mě před nimi varoval instinkt.

***

Nick Yulee hleděl na své dva kumpány. Měl stáhnuté hrdlo. Jistě, domluvili se, že nikdo nebude ostatním překážet při útěku. Ale byl to on, kdo je zbavil marshala, když je u Indian Creeku chtěli obklíčit zlatokopové. Jen proto koupil kulku do boku, zatímco Mitch Callahan a Howie Jackson se vypařili. Byl to div, že se dokázal vytáhnout do sedla svého šedáka a opustit zlatokopecký tábor.

Přestože byl zraněný, povedlo se mu oba kumpány dostihnout.

Nevyčítal jim, že na něho nepočkali nebo že mu nepomohli. Prostě se k nim mlčky přidal.

Teď však už nemohl.

Haggart!