John Kirby 

Zvěd proti rebelovi 

Z německého originálu Duell der Stolzen přeložil Marek Pavka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1996-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-1997-0 (mobi) 

Laine přikývl a dorovnal. Ty prachy jsem chtěl, protože bych pak mohl celý měsíc odpočívat.

Boone Rankin mě praštil do levého ramene. Měl jsem co dělat, abych udržel karty v ruce.

Hráč si myslel, že má pozornost je rozptýlena, a bleskově pohnul pravou rukou. Určitě měl v rukávu kartu, kterou teď chtěl dostat do hry.

Udeřil jsem Boonea Rankina loktem do břicha a zároveň jsem zvedl nad stůl svůj remington, načež jsem na hráče sykl: „Na tu kartu v rukávu zapomeň, Laine!“

Slyšel jsem, jak Boone Rankin za mnou funí.

Concho Laine hleděl vytřeštěnýma očima do hlavně mého remingtonu. Byl vyděšený.

Aniž bych sklonil kolt, přihodil jsem dalších sto dolarů a řekl: „Dorovnej, Laine, a pak vylož karty.“

Chvěly se mu rty. Modlil jsem se, aby se Boone Rankin nevzpamatoval tak rychle. Laine polkl. Poskakoval mu ohryzek. Opatrně položil další bankovky na stůl, načež řekl: „Vylož karty, Davisi!“

Otočil jsem svůj list. Tři dámy a dvě esa. Mohl mě porazit jen flushem nebo čtyřmi kartami stejné hodnoty. Věděl jsem, že jeho figura je horší než ta má.

Tu se vedle mě něco pohnulo.

„Zůstaň stát, kaprále!“ sykl jsem, přičemž jsem dál hleděl na Concho Lainea. Pozvedl jsem remington a namířil mu mezi oči.

Reagoval hněvivě. Odstrčil své karty a prudce vstal. Pohlédl na mě, pak se otočil a šel k baru, kde si rozechvělým hlasem objednal drink. Zřejmě ho rozčílilo, že jsem ho nachytal při činu.

Dal jsem remington zpátky do pouzdra a otočil se ke kaprálovi.

„Ahoj, Rankine,“ řekl jsem. „Co tě sem přivádí?“

Kaprál polkl. Byl celý rudý.

Začal jsem rovnat bankovky. Bylo to víc jak tisíc dolarů. Skvělé. Strčil jsem je do kapsy.

Boone Rankin mezitím vytáhl svůj armádní kolt. Nechal jsem ho. Teprve když mi jím chtěl dloubnout do boku, vstal jsem a posunul židli mezi sebe a něj.

Pak jsem ho kopl.

„Rozstřílím tě na cimprcampr!“ zvolal.

„Myslel jsem, že se mnou chce mluvit plukovník,“ řekl jsem.

„To je pravda“

„Jak se mnou bude moct mluvit, když mě rozstřílíš?“

Kaprál zalapal po dechu.

Otočil jsem se a šel ke dveřím. Tam jsem se zastavil a nahlas se zeptal: „Kde jsi, Rankine? Nebo chceš plukovníka nechat čekat?“

Boone Rankin odstrčil jednoho vojáka, který mu stál v cestě, a šel za mnou.

Řekl jsem si, že ho už nebudu provokovat. Než jsem se otočil a šel na chodník, zachytil jsem ještě hráčův nenávistný pohled. Věděl jsem, že si na něho musím dávat pozor. Ten by se neštítil ani vraždy ze zálohy.

*** 

Plukovník Wayne Lancaster se se svými muži zabydlel v Butterfield Station. Usmál se, když viděl, jak jsem s kaprálem vešel dovnitř. Rankin zasalutoval, ale než mohl podat hlášení, Lancaster mávl rukou a řekl: „To je v pořádku, kaprále. Nechte nás s panem Davisem o samotě.“

Plukovník kývl na židli u psacího stolu, za nímž seděl.

„Posaďte se, Jime.“

Měl starosti, to na něm bylo jasně vidět. Úzký, lehce ohnutý nos mu doslova trčel z pohublé tváře.

Byl už půl roku velitelem Fort Bayard a já jsem věděl, že by raději bojoval na bojištích na Východě.

Několikrát jsem pro něj pracoval jako zvěd, protože jsem se dobře vyznal v kraji. Slušně mi za to platil.

Opřel se rukama o psacím stůl a pohlédl na mě. „Potřebuju vás, Jime,“ zamumlal.

„Potíže s Apači?“ zeptal jsem se.

„Tentokrát jde o něco jiného. O karavanu z Kalifornie, která míří do Santa Fé. Před několika dny projela kolem Fort Grant a pravděpodobně je v Pinos Altos. Má pokračovat přes Fort Webster a Hillsboro a potom přes Hot Springs na Rio Grande.“

Přikývl jsem. To byla normální a nejjednodušší trasa.

„Kde je problém?“ zeptal jsem se. Plukovník na mě pohlédl.

„Dostal jsem zprávu z Fort Stantonu. Jižně od Tularosy jsme před týdnem viděli rebely. Celý oddíl. Zmizeli ve White Sands a od té doby je nikdo nespatřil.“

Pokrčil jsem rameny.

„Myslíte, že to má něco společného s tou karavanou?“

„Ano.“ Pohlédl mi do očí, jako by přemýšlel, zda mi může věřit. Jeho hlas zněl chraplavě, když dodal: „Jde o spoustu zlata, Jime. Kaliforňané ho chtějí poslat Severu. Vše bylo utajeno, ale nějak se to muselo dostat ven. Varovali nás a pak jsme se dozvěděli o povstalcích, kteří pronikli do Nového Mexika.“

Pokrčil jsem rameny.

„Co pro vás v této věci mohu udělat, plukovníku?“ zeptal jsem se. „Jestli se bojíte, že rebelové tu karavanu chtějí přepadnout, pak posilte eskortu.“

„Ne, Jime. Mám rozkaz nevyvolávat příliš velký rozruch.“

„Máte nějaký plán, že ano?“ Wayne Lancaster přikývl.

„Změním trasu. Nepovede přes Fort Webster a Hillsboro, nýbrž přes Black Range do Las Palomas.“

Vrhl jsem na něj nevěřícný pohled.

„To je šílenství!“ zvolal jsem. „Ani pro jezdce to tedy není snadné. A pro vozy je to nemožné! Zdá se, že jste zapomněl na Nachitovy Apače. Jen před dvěma týdny přepadli a vypálili několik farem u Arroyo Seco. Karavana jim neunikne.“

„To všechno vím,“ zamumlal plukovník. „Co myslíte, Jime, proč jsem si vás pozval?“

Zaklel jsem. „Sakra, plukovníku, vyberte si jiného sebevraha.“

Pousmál se.

„Neznám nikoho lepšího. Jste v horách jako doma a znáte Apače. Pokud se někomu může povést dostat karavanu přes hory, pak vám. Je to nutné. Nemůžu si dovolit riziko, že by to zlato padlo do rukou rebelům.“

„K tomu mě nemůžete nutit,“ vyhrkl jsem.

„Dostanete za to tisíc dolarů.“

Vytáhl jsem z kapsy kalhot svazek bankovek a ukázal mu je. „Toto jsem vyhrál v kartách, plukovníku. To mi stačí na půl roku.“

„Mohl bych vás povolat do služby, Jime. Pak byste tu akci musel provést bez odměny, nebo by brzy vaše zatykače visely na každém rohu.“

Zmocnila se mě zlost.

Ta zatracená válka mezi Severem a Jihem mi byla lhostejná. Už tři roky se tam lidé pobíjeli a teď už nikdo nevěděl, proč. Nikdo si to však nechtěl přiznat.

A teď jsem se do toho měl nechat zatáhnout?

Viděl jsem v plukovních očích odhodlání a pochopil jsem, že nemám na vybranou.

„Tisíc dolarů,“ procedil jsem mezi zuby.

„A to ještě než se vydám na cestu. Aspoň také něco ztratíte, až mi Nachito podřízne hrdlo.“

Plukovník Lancaster sáhl do kožené brašny, která ležela na stole, a vytáhl odtud svazek dvacetidolarových bankovek.

„Vyjedete ještě teď, Jime.“ Pak z brašny vytáhl zapečetěnou obálku a podal mi ji.

„Toto předejte poručíku Deanu Hagerovi. Jsou tam instrukce, že se má řídit vašimi pokyny. Doprovodí vás kaprál Rankin.“ Pozvedl jsem obočí. „Musí to být, plukovníku?“

„Rankin je v pořádku, Jime,“ odvětil Lancaster s úsměvem. „Když si z něho nebudete moc utahovat, určitě se vám s ním bude dobře spolupracovat.“

Pokrčil jsem rameny. Boone Rankin byl starý kaprál, pro kterého člověk bez uniformy nic neznamenal. Bylo mi jasné, že mi bude spíš překážet než pomáhat. Přesto jsem nic neodpověděl. Tušil jsem, proč Lancaster kaprála poslal se mnou. Dean Hager by se určitě jen tak civilistovi nepodřídil.

Lancaster mi podal ruku.

„Hodně štěstí, Jime,“ zamumlal. Potřásl jsem mu pravicí, nasadil si stetson na hlavu a odešel jsem.

„Kaprále, pojďte dál!“ zvolal Lancaster.

Boone Rankin prošel kolem mě. Pousmál jsem se.

Věděl jsem, že se mám na co těšit.

*** 

Z okna svého hotelového pokoje jsem se díval, jak kaprál Boone Rankin na svém velkém šedákovi odjíždí z města na sever. Asi na mě počká za městem, řekl jsem si. Plukovník chce určitě zabránit, aby nás viděli spolu.

Pokrčil jsem rameny.

Lancasterova opatrnost byla pravděpodobně přehnaná. Nedovedl jsem si představit, že by se rebelové dostali tak do hloubi nepřátelského území. Podél Rio Grande byly všude armádní pevnosti a někdo už by povstalce určitě vystopoval. Sbalil jsem si své saky paky, odnesl to do stáje a poprosil jsem stájníka, aby mi osedlal mou grullu. Pak jsem šel do železářství a koupil si tucet krabiček s náboji do henryovky a remingtonu.

Když jsem zase vyšel ven, viděl jsem, že u sloupu verandy saloonu Nugget stojí Concho Laine. Předstíral, že mě nevidí, ale já jsem zřetelně cítil, jak mě koutkem oka pozoruje.

Slunce již stálo nízko nad východním obzorem. Za hodinu mělo zapadat. Rozhodl jsem se, že do setmění ještě ujedu několik mil.

Má grulla už byla osedlaná. Dal jsem stájníkovi dolar za klisnu a vyšvihl se na její hřbet.

Concho Laine už byl pryč.

Na konci ulice jsem zamířil na sever. Neohlížel jsem se, dokud jsem nezmizel za prvním hřebenem. Potom jsem seskočil ze sedla a běžel zpátky.

Takřka půl hodiny jsem ležel na hřebeni a pozoroval město.

Tak nějak jsem měl pocit, že Concho Laine si to se mnou chce vyřídit. Ale asi jsem se mýlil. Už se neobjevil. Patrně své peníze odepsal. Možná ho přesvědčila má rychlost s koltem a řekl si, že raději zapomene na tisíc dolarů, než že by riskoval kulku.

Vrátil jsem se ke své klisně, vyšvihl se do sedla a jel dál.

Kaprál Boone Rankin na mě čekal u skupiny topolů u rozcestí.

„Kdes byl tak dlouho, Davisi?“ vyhrkl na mě. „Málem jsem tu vystál důlek!“

„Proč ses neposadil?“ odtušil jsem.

Sjel jsem ze stezky směrem na západ a dál se o něj nestaral.

O několik minut později jsem uslyšel dusot jeho koně. Přijel k mé klisně a vyhrkl: „Sakra, to chceš jet přes hory?“

„Je to nejkratší cesta, Rankine,“ odvětil jsem s úsměvem.

„Potmě si koně polámou nohy!“

„Můžeš jet po silnici, Rankine!“ zamumlal jsem.

Odmlčel se a pak jenom hleděl před sebe.

Dobře jsem se v těch horách vyznal. Věděl jsem, že ta zkratka nám ušetří nejméně dvě hodiny. Doufal jsem jen, že nepotkáme nějakou apačskou bandu.

*** 

Než jsem před sebou spatřil narudlou zář, mravenčení v zátylku mi oznámilo nebezpečí. Byl to můj šestý smysl, který mi už několikrát zachránil život.

Rankin do mě málem vrazil, když jsem zastavil svou grullu. Zaklel a já jsem mu řekl, ať řve ještě víc, jestli mu na skalpu nezáleží.

Strnul a rozhlédl se.

Já jsem slezl ze sedla a pokynul mu, aby udělal to samé. Potom jsem odvedl grullu mezi několik mechem zarostlých skal. Rankin šel za mnou. Vrhl jsem na něj rozzuřený pohled, když jeho šedák začal frkat.

„Přemýšlím, jak je možné, že jsi ještě naživu!“ sykl jsem. „To chceš, aby nás Nachito odpravil?“