SLEPÉ CESTY

Copyright © Kateřina Surmanová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0681-3

„Všude je statečný, nový svět, ale jen pro někoho, abys rozuměla. Pro šťastné lidi, kteří mu dovedou ze sebe něco dát.“

Agatha Christie: Viděla jsem vraždu

„Celý tenhle svět se mi zdá obskurní,“ řekl jsem.

„Zůstaň tu dost dlouho, a bude to ten tvůj, co se začne zdát vymyšlený.“

Stephen King: Pohádka

Nic nebylo tak jednoduché, jak se domnívali hloupí lidé.

Dan Simmons: Temné léto

Pro Ondřeje.

Protože manžel je vždycky podezřelý jako první,

ale poděkovat mu člověk občas zapomíná.

Část první

MLHA

Kapitola

1

Bylo to místo, kde se cizí lidi spíš pozdraví, než aby se míjeli s rádoby zaneprázdněnými výrazy. Místo, kde prodavačka nebo pošťák zapředou s člověkem řeč a příště se poptají, zda už je dětem lépe, když posledně stonaly. Místo, kde ráno po sousedské pitce vždycky někdo vysbírá všechny zmuchlané odpadky, aby travnatý plácek vedle hřbitova nehyzdila kocovina. Místo, kde před začátkem vyučování každý přechod hlídají obecní strážníci, ačkoli jde spíš o manifestaci domáckého bezpečí, než že by to bylo opravdu zapotřebí – protože tady skoro každý řidič chodcům zastaví. Jelikož městečko disponovalo hromadnou dopravou, rychlým spojením na Prahu a košatou občanskou infrastrukturou, stěhovali se sem převážně lidé, co tu bydlet skutečně chtěli. Zpravidla se usmívali a nespěchali. Nová vlna se valila hlavně od Prahy a přinášela s sebou víc peněz, jimiž zdárně zúrodňovala nabídku služeb.

Bylo vlastně přirozené, že do Odoleny Vody proudilo tolik náplavy z metropole, dějiny se tím vracely k sobě samým: po husitských válkách přináležela obec Starému Městu pražskému a později zhruba sto let, až do čtyřicátin dvacátého století, ji držel ve správě Karlín. Městečko bylo detašovanou srdeční komorou Prahy, v úzkém soužití se tu nové krvinky relativně mírumilovně ignorovaly s těmi, které sem od padesátých let přikovávala letecká fabrika.

Třiatřicetiletý Antonín Brázdil se počítal k ansámblu městské policie Odoleny Vody, ve skříni opatroval také uniformu dobrovolného hasiče: nikdy ji nedával čistit do společné pračky na stanici, pečovat o ni mohla jenom jeho maminka, akurátní a pořádkumilovná vdova po dovozci organických hnojiv. S obdobnou kvočnovitou láskou, jakou vykazovala Johana Brázdilová vůči němu, pohlížel Antonín na město a jeho obyvatele. Proto se aktivně hlásil ke službám na přechodech a bral si směny za kolegy, když se jim to ráno nehodilo, protože sami odváděli děti do školy. Rád se díval, jak obec procitá, jak z jejích ospalých útrob a odkopaných peřin vzlíná máslovitá mlha. Culil se na školáky, které místo bičů popohánělo nadskakování obrovitých aktovek nebo batohů, s malinko přehnanou úklonou zdravil kolemjdoucí a mával šoférům. Ze svého stanoviště pod Malým hájem pozoroval, jak si sousedé vyměňují pár vět, když se míjeli u pekárny. Antonín dojídal svůj loupáček s makovými pihami, když ho v oříškových očích zalechtalo březnové slunce, dovádivé štěně, co teprve sbírá sílu. Zatřepotal prsty na řidiče autobusu z Kobylis, zatímco druhou ruku jemně přidržoval před dvěma děvčátky v rozepnutých péřových bundách, než se funivé vozidlo odkolébalo zatáčkou. Teprve pak jim dovolil přejít.

„Děkujeme, na shledanou, my musíme běžet, jdeme pozdě,“ zahalekaly na Antonína sborem a zmizely jako dva pestrobarevné přeludy na schodech opředených listím. Chvátaly oprávněně, protože zvonilo už před čtyřmi minutami. Antonín se spokojeně usmíval, vybarvilo se nádherné ráno. Hezky modelovanou tvář nastavil slunci, palce si v poněkud strojené a zcela jistě natrénované pozici zaklesnul do opasku na plochém břiše volně navazujícím na osvalenou hruď.

Byl tu tak rád.

Takové malebné, barvotiskové, skoro vymyšlené místo. Kdyby bylo komu a kam, denně by odeslal děkovný dopis za to, jak šťastný a spokojený se cítil, a hlavně za to, že se všecko zase urovnalo. Vyhladilo.

A pak zpoza zatáčky uslyšel skřípot brzd, ránu a hnusnou, lepivou vteřinu ticha.

Kapitola

2

„Mirko, jste ještě doma?“

Zaváhala, jestli nezalhat. Netušila, odkud se to vzalo, neměla uhýbavou povahu. Nepozdával se jí starostčin tón, pod otázkou se ke skoku krčil smolný šotek, opičí démon, co se přilepí k hostiteli a saje z něj mízu, dokud přežraný nepřeskočí na jinou oběť. Miroslava Pudilová vytušila, že starostka se jí chystá raracha předat. Už zase. Na okamžik se zasekla s rukou na vchodových dveřích, obutá do nízkých kožených holin a oblečená v kabátu, který jí pořádně neseděl, protože objemná prsa neladila s útlým pasem. Zavřela oči a v duchu zaprosila, aby to tentokrát bylo něco normálního a neznepokojivého.

„Ještě ano,“ potlačila povzdechnutí. „Něco potřebujete, paní Černocká?“

„Jeďte, prosím vás, hned ke škole. Stalo se tam nějaké neštěstí.“

„Jako na základce? A o co jde?“

„Přesně nevím, je v tom chaos, volal mi ředitel, zabarikádoval se v kanceláři. Nicméně mám za to, že někdo někoho napadl.“

„Někdo je zraněnej?“

„Došlo tam k útoku, říkám vám to přece,“ odsekla starostka netrpělivě. „Prostě tam jeďte, ano? Jste snad policistka.“

„Volal, doufám, někdo policii taky standardním způsobem?“

„No jistě, ale prý se nedá nikam mimo obec dovolat. V noci foukalo, tak jestli zase někde něco popadalo na dráty, co já vím,“ zaspekulovala Černocká a kvapně hovor ukončila. Svoji povinnost si tím splnila. Až se něco dramaticky pokazí, ukáže na Miroslavu.

Opičí pracky kapitánce drásaly žaludek. Útok ve škole tady ve Vodolce? A co by to muselo popadat, aby nefungovaly tísňové linky?

Vyťukala trojčíslí na policii, ale do ucha ji kousl vysoký pískavý tón, až se polekala. Podezíravě si přístroj prohlédla, jako kdyby za to mohl on. Postupně zkusila policii, hasiče i záchranku, ovšem telefon jí pokaždé vrátil chraptivé ječení. Neměla by jezdit sama do budovy, kde bůhvíkdo útočil bůhvíčím na bůhvíkoho, měla by mít posily nebo aspoň služební zbraň, toho času zamčenou ve druhém šuplíku odshora jejího pracovního stolu v Praze. Měla by aspoň rámcově tušit, co se stalo.

Měla by se méně bát, že to souvisí.

Zamračená a s rozblikanou varovnou předtuchou nasedla do auta a s odpichem vystřelila ke škole, na kterou kdysi chodila i její dcera. Nemohla nečinně stát před domem a přemlouvat vzbouřený mobil. Když vyjela na Dolní náměstí, postřehla povykující hlouček kolem šikmo stojícího autobusu, kde se pokoušel o nastolení pořádku urostlý mladý muž v obecní uniformě. Nestačila zaregistrovat, o co šlo, ale byla si absolutně jistá, že se něco děje a že se jí to nelíbí.

*

Šárka Aschenbergerová bydlela v pronajatém bytě v dvoupatrové bytovce u hřbitova, v jednom z finských domků, v kamrlíku přecpaném polštářky, knihami a sušenými květinami. Do práce chodila každý den oklikou, aby si v obchodě koupila dvě koblihy. Jednu zhltla cestou, druhou ve školním kabinetu, než začala první vyučovací hodina. „To vychodím, když je sním ráno,“ namlouvala si. Obdobné obezličky si hýčkala i na dopolední čokoládu, poobědovou buchtu a večerní televizní mlsání. Už jako dítě bývala tlustá. Matka ji oblékala do dlouhých pletených vest a neforemných pytlovitých šatů. „Takhle to ani není vidět,“ bulíkovala Šárku a poskytovala jí tak první z lakovaných lží. Neprůbojná Šárka jedla, aby zaplašila osamělost, a osamělá zůstávala, protože se za tloušťku styděla, což ji zrazovalo od seznamování.

V sedmatřiceti za sebou neměla jedinou vážnou známost, pokud nepočítala dopisování s učitelem slovenštiny z Košic, a ona ho nepočítala, protože se nikdy osobně nepotkali. Poslali si stovky rukou psaných listů, hráli si na Evžena s Taťánou, opájeli se tím, jak je to romantické, ale oba věděli, že jen předstírají. Návštěvy si vášnivě a do detailu plánovali, aby je posléze pro všelijaké důvody rušili. Šárka se vždycky ohromně těšila a stejně tak ohromně se jí ulevilo, když ze setkání sešlo. Nepřiznala Jankovi, jak vypadá, a nevěděla, co zatajil on jí; nepochybovala však, že něco ano. S ironickou jízlivostí se utěšovala tím, že aspoň není stará panna. Jednou na diskotéce v Kralupech a jednou na plese ve Vodolce vyústila podnapilá konverzace v upachtěný styk, po němž se doposud nerozhodla, jestli ji sex oslovil, nebo ne. Za střízliva se před mužem nebo ženou nikdy nesvlékla. Čím víc hořkosti se jí ukládalo do letokruhů, tím víc sladkého spolykala.

Dojedla koblížek a olízla si prsty. Do prvního zvonění zbývala minuta, nanejvýš dvě. S hekáním a funěním se vyštrachala zpoza stolu a spěšně zamířila k toaletám. Na chodbě se mísil halas dětí s vrzáním přezůvek, pach dezinfekce zvolna uvadal v konkurenci s nepranými tričky a zpocenými ponožkami. Šárka s úsměvem kývala na příval pozdravů, jako zaoceánský parník křižovala mezi hemživými krami. Začínala se smiřovat s tím, že pátou bé provede světem předpon s- a z- s natlakovaným měchýřem, když běžný hluk překryl jekot, nářek a třesk padajících židlí. Prudce se otočila. Ze dveří čtyři metry za ní vyhřezávali zpanikaření čtvrťáci, tlačili se, na jednoho drobného chlapce dva spolužáci šlápli poté, co ho jiný porazil. Hysterie se vzňala v celé chodbě a pak v další, až nakonec uchvátila většinu budovy. Přidali se k ní i ti žáci, kteří vůbec netušili, před čím se prchá nebo z čeho se šíří strach: popravdě, ti byli vyděšení nejvíc. Školáci běželi různými směry, padali a plakali. Šárka musela pár dětí hrubě odstrčit, aby se dostala ke třídě, odkud vyšel zážeh. Neohroženě vpadla do dveří. Zamrkala překvapením.

Na zelenkavém linoleu před bílou tabulí ležela zhadrovatělá Olga Šrámková, pětapadesátiletá učitelka fyziky a matematiky. Hruď a břicho jí mokvaly krví, nedalo se ani poznat, jaký svršek si ráno oblékla. Nevidomé oči poulila do stropu, v levé líci dlouhou bodnořeznou ránu a další tři na rozevřené levé dlani, dvě na pravé. Bránila se, napadlo Šárku a z toho pomyšlení si na pohodlné semišové mokasíny vyzvracela nenatrávenou koblihu. Poslední, co viděla, než stiskla pálící víčka, byl dranžírovací nůž s růžovou rukojetí zapadlý pod židlí u katedry.

*

„Neměl bys už jít na autobus, Zdeňku?“

„Za chvíli, tati, dneska začínáme až v devět. Jdeme na exkurzi.“

„No jo, exkurze. Za mejch mladejch let jsme se ve škole učili.“

Šestnáctiletý Zdeněk Herget ocenil otcův chabý vtip mdlým pousmáním a vrátil se k černému notesu. Všechno, co nosil, bylo černé, jiné barvy mu nevyhovovaly. Snad se tak pokoušel dodat trochu hloubky a kontrastu bledé kůži a hustým nazrzlým vlasům, tak hustým, že se musel každý měsíc dát ostříhat, jinak by mu kolem hlavy planula krepatá aureola. Všecko na něm bylo průměrné, jak si stýskal, výška i váha, až na nevšední počet pih a név. Mateřská znaménka nenáviděl, považoval je za ohyzdná. Rašila mu všude, jako by byl starý dub obrostlý chorošem, a když se díval na otce, věděl, že budoucnost přinese leda zhoršení. Aby jich co nejvíc skryl, zásadně oblékal dlouhý rukáv i nohavice. Otec ho proto škádlil, že vypadá jako hladový umělec z New Yorku, a matka – psycholožka a výchovná poradkyně v dětském domově v Dolních Počernicích – ho jen shovívavě hladila po zátylku a nabízela mu rozhovor, až si to bude přát.

Zdeněk se lopotil s rýmem ke slovu determinismus. Jako pokaždé, když nad něčím hloubal nebo se soustředil, maně pozvedl paže a v pravidelném, neuspěchaném tempu o sebe ťukal vnitřními stranami zápěstí. Vyvrácené dlaně mu u toho visely ven jako utahané vrboví. Skládal báseň o nevyhnutelně nenaplněné lásce ke své spolužačce a doufal, že ji dokončí, aby ji mohl plavé, půvabné labuti jménem Nina nenápadně a anonymně vpravit do batůžku. Pak si bude představovat, jak dívka verše čte, jak jsou pro ni natolik vzácné, že je ani neukáže kamarádkám. Nechá si je jako tajemství a Zdeněk bude statečně, oddaně mlčet, aby tu krásu neporušil. Ale dneska to nebude, pochopil při pohledu na hodiny na mikrovlnce. Rozhodným pohybem zaklapl notes a vhodil ho do brašny k osahanému gamebooku z antikvariátu. Musel si pospíšit, aby mu spoj neujel. Klusem zdolal úzký chodník od zlatkovské vilové čtvrti k činžovním domům. Cestou přemítal, proč jeho básničky tak jalově a hluše skřípají, když se to k němu vůbec nehodí. Netrpěl na domýšlivost, ale byl dost chytrý na to, aby si uvědomoval, že chytrý je a že má vlohy k nakládání se slovy. Jeho školní práce získávaly dobré známky a uznalá hodnocení pedagogů. Cizeloval si slovní zásobu hltavým čtením, nad omamně voňavými větami nebo slovními obrazy se zastavoval, kochal se a mazlil, opakoval si je, aby mu je žádná nová informace nevytěsnila. Ale jakmile došlo na milostné básně, srážel se v něm jazyk, jako kdyby vlil mléko do citronové šťávy. Bylo na nich cosi upachtěného, omezeneckého a zapařeného.

Nakrknutě zabručel a popoběhl mezi budovami, aby nahlédl za rohem tvrze na zastávku. Oddechl si, pořád na ní čekal hlouček cestujících. Spěšně urazil zbylou vzdálenost a postavil se na ocas fronty. Se zrakem zamlženým myšlenkami zíral na protější stranu silnice, kde stavěl autobus v opačném směru. Jeho spoj zrovna vpadl do zatáčky se zbytečnou vervou, jako kdyby si řidič spletl plynový pedál s brzdovým, lidé na protější zastávce obezřetně ustoupili. Kolem kadeřnictví vlevo od silnice se loudal pejskař s jurodivým výmarským ohařem, zvíře poškubávalo vodítkem, táhlo a vyhazovalo jako kobyla. Muž, který ho vedl, se polekal hvízdavého průjezdu autobusu, povolil stisk a ohař využil té škvíry příležitosti. Zabral svalnatými běhy a vystartoval do silnice. Šofér, rozhozený amatérským smykem, v zatáčce zazmatkoval a strhl volant od zvířete, kterému z pusy vlál jazyk na místo bílého kapesníku. Těžký vůz se vychýlil do protisměru, pasažéři zavřeštěli. Ve stejném okamžiku, snad o sekundu dříve, se z dlážděné, hrbolaté a svažité uličky od kostela přiřítil malý hubený kluk, šmouha složená z rudých rukou a žluté bundy. Zdeňkovi připadalo, že běžel najisto, ale to se musel plést. Kdo by něco takového chtěl? Kdo by dobrovolně nastavil hruď několikatunovému monstru?

Čumák autobusu vrazil chlapečkovi necitelné políbení, které provázelo nechutné mlasknutí. Těsně předtím, než ho autobus smetl, se hošík zastavil a zadíval se přímo na řidiče vykulenýma, rezignovanýma očima. Rána odhodila lehké tělo málem až k vysoké podezdívce cukrárny. Svět kolem zkoprněl, zastavil se, jako by pózoval malíři. Poplašený šum akátů s javory kolem dětského hřiště zněl nepřirozeně hlasitě. Zdeněk se plný hrůzy a úžasu vrhl do silnice, nerozhlédl se, nevnímal nic jiného než polámanou postavičku na šedivé dlažbě.

Dospělí se také dali do pohybu, ovšem mnohem pomaleji, takže Zdeněk byl u hocha první. Sklonil se k němu a uvědomil si, že rudé ruce nejsou rukavice, nýbrž zasychající krev. Klekl si k dítěti a rozbolavělý soucitem, zmatený nezvyklou situací a nejistý, co by měl dělat, pohladil dítě po hlavě. Jedna ta ulepená, rudá ruka uchopila Zdeňka za límec bundy, chlapec si ho překvapivě rázně přitáhl těsně k obličeji. Sotva postřehnutelným šeptem – dech mu páchl jako rezavé zábradlí – svěřil Zdeňkovi to poslední, co chtěl na světě zanechat. Zdeňkovi z toho zůstala na uchu paprsčitá sprška krve a slin.

„Poručil mi to,“ zasípalo drobné dítě. „Přicházejí zlé bytosti. Za všecko může on.“

Pak se z nebe spustil lechtavý jarní déšť a napadal přímo na chlapcova nehybná bělma.

Kapitola

3

O měsíc dříve

Zapnul si knoflíky na jásavě modré košili s růžovými plameňáky, pod manšestrovým sakem si ji upravil tak, aby mu límeček a manžety vykukovaly. Uchechtnul se, když si představil starostčin zakaboněný, nesouhlasný výraz, až ho v tom na radě uvidí. Nesnášela jeho svršky se střelenými vzory, a třebaže si na ně vždycky potrpěl, od chvíle, kdy se dozvěděl o averzi Anežky Černocké, liboval si v tom zcela nepokrytě. Rád jí dělal naschvály, protože řečeno bez obalu: byla to úzkoprsá kráva. Dneska měli projednávat – pokolikáté už! – revitalizaci Dolního náměstí, aby si to přízvisko mohlo doopravdy nárokovat. Znamenalo to především, že zmizí parkoviště u radnice, a to Anežce vadilo nejvíc, i když by to nikdy veřejně nepřiznala. To by snad měla parkovat svoje vysokánské, čisťounké volvo přes silnici a matlat si podpatky cestou k úřadu, jako kdyby byla nějaká podřadná uklízečka? Ani náhodou. Anežka byla příšerný snob, ale uměla to maskovat za blahosklonnou dobročinnost. Ráda se nechávala vidět, jak rozlévá polévku na vánočních trzích nebo jak odváží šatstvo do azylového domu. Ale s žádnou z žen, kterým s širokánským úsměvem předávala staré svetry, by si nepotřásla rukou. Štítila se jich.

František Kněžínek, druhé volební období první místostarosta, její povahu prohlédl, a proto se zase on štítil Anežky. Nemohl proti ní vystupovat přímo, kousla by se a neuhnula; na Černockou platily jedině trpělivá podlézavost či obratná manipulace, aby se mohla cítit jako ten, kdo vyhrál nebo se nezištně obětoval pro kolektiv z titulu své domnělé bezbřehé měkkosrdcatosti. František si ledabyle uhrábl přerostlé hnědé kudrny, vlnily se mu přes uši a přes límec, zahalovaly levé oko jako žaluzie s přetrženým lankem. Ani za nic by se neostříhal, protože jeho účes Černockou iritoval rovněž.

„Franto, mohl bys mi, do prdele, aspoň na chvíli pomoct?“

Zavřel oči a dvakrát si pomalu naplnil plíce vzduchem, než se vydal za manželčiným hlasem. Sedm let toužili po dětech, sedm úmorných roků zůstávali jako úhor. Když se narodila Terezka, málem rozpukal štěstím, a kdyby se to přece jen stalo, ze štěrbin by mu pršely zlaté jiskry. Choval se proto k Zuzaně navýsost ohleduplně, zvlášť když valná tíha procesu umělého oplodnění spočívala na ní. Skrze ni se prohlodávaly hormony jako termití voj, z ní se pod narkózou vyjímala vajíčka, aby se pak oplodněná zase vpravila zpět. Dvakrát pokus vyšel naplano a Zuzanu to pokaždé zanechalo zdrcenou a rozštípanou, plnou třísek, o které se bodal František i ona sama. Terezka byla zázrak, a co teprve Šimon, stvořený půl roku po dceřině narození – toho počali z podivně nervózního pokusu o obnovení sexuálního života.

„Ježiš, to je pecka, to je neuvěřitelný!“ smál se, když mu to Zuzana sdělila. „Ona doktorka říkala, že se to stává, viď? Že když se páry uklidní, že už dítě mají, to další přijde jak po másle.“

Objal manželku, chtěl ji políbit, a až tehdy si všiml, že se Zuzana neusmívá. Bledé rty v zešedlém, nevyspalém obličeji jí trpce táhly k zemi ztěžklé koutky.

„Ty nejsi ráda?“ podivil se.

„Ale jistě, jsem jen unavená,“ odvětila bezbarvě. Nechal to tehdy být, a když se nyní ohlížel zpátky, identifikoval si ten okamžik jako bod, od něhož se každý vydali jinudy. Dívali se na sebe z čím dál větší dálky, udivení, kdo je ten člověk tam vzadu, co tu chce a proč nejde pryč. Děti je spoutávaly k sobě a odcizovaly současně.

Ovládl podráždění, když spatřil Zuzanin stažený, zatvrzelý obličej, a otázal se, jak nejvlídněji dokázal: „Co potřebuješ, Zuzi?“

„Už nic, neobtěžuj se.“

Ani k němu nevzhlédla. Novorozený Šimon, sotva dvouměsíční, se k ní vinul v šátku jako k vačici a přerývavě pofňukával, jak dozníval amok. Terezka seděla na zemi v rozšlapaném jogurtu a vyskládávala si ze skříňky hrnce.

„Mám to uklidit? Nakrmit Terku?“

„Ne.“

Chviličku pozoroval matnou stopu po ženě, již znával, oble, lákavě stavěnou dlouhovlásku, které po porodu vypadaly vlasy, tělo se rozklížilo a kůže se prověsila. Všechno by to přehlédl, nic by mu nevadilo, kdyby z ní neprýštila zášť, ale právě kvůli ní si ostře uvědomoval, jak nepěkně Zuzana sešla.

Bez rozloučení, změklý a zkřehlý smutkem, tiše opustil dům ve svahu mezi Dolním náměstím a kostelem svatého Klimenta. Nacházel se na soukromém, křivolakém místě, v zákrutě úzké ulice, jako kdyby se do městečka snesl kousek foglarovských Stínadel. Vinoucí se pěšina, had z hrbolatých kostek, svůj ocas pokládala k aleji z kaštanů, jíž se přicházelo ke hřbitovu, na podzim tu jírovce rozmarně rozhazovaly oblé plody s bílými bříšky, na které se snášela hejna natěšených dětí. Hlava hada spočívala vedle cukrárny a autobusové zastávky, odkud vyrážely spoje ku Praze. František to tam miloval, faustovské zákoutí, kde by o dušičkové noci nepřekvapil kvapící rabín s šémem v koženém váčku, ale uvědomoval si, bolestně a zahanbeně, že poslední dobou hoví spíš odchodům než návratům.

Nedbal na nevhodné ustrojení a rozběhl se po dlážděné pěšině směrem k Velkému háji. Zablátí si lakýrky a propotí plameňáky, ale potřeboval se zbavit kalu. Tryskem se hnal ojíněnou přírodou, chřípí mu vystýlala vůně mladé trávy, konejšil ho bzukot klokotající, rozprouděné krve. Zastavil se až v dolině u jezírka, pod prošívanou bundou zapařený. Ztěžklý dech z něj vylétával v bělavých chundelích: po ránu se ještě držel chlad. Ze země se odlupovala mlha, zábla na prstech, pomazlila se s křehkými listy na odpočatých větvích a vznesla se, aby se spojila s mraky.

S dosud štípajícími plícemi vyklusal mírný kopec lesem, doběhl na své oblíbené místo. Podél Velkého háje se ze strany odvrácené od města táhl drátěný plot, chránil pelášící zvěř nebo děti před auty na přilehlé silnici.

František si na jeden lysý plácek zvykl myslet jako na svůj. Otevíral se tam nízký tunel v keřích, kudy se dalo proklouznout k plotu a ze zeleného bunkru nespatřeně pozorovat kvílivý trysk dopravy. Cítil se přitom bezpečně, jako když se malý kluk zapne do stanu. Jako šnek v ulitě.

Přidřepl si vedle drátěných ok, na moment bezmyšlenkovitě počítal auta, jako kdyby přebíral růžencové korálky. Zelený favorit, z pootevřeného okénka mu vyletěl sršící vajgl, udělal přemet a dopadl na vozovku, kde ho přejelo kolo červené fabie s nedovřeným kufrem a pleskajícím praporkem na trčících fošnách. Prudce a nevybíravě ji předjel černý volkswagen, od zadní pneumatiky mu přitom s bzikavou ozvěnou odstřelil odražený kamínek. V pravém pruhu mírně zakolísala šedivá dacia, to jak muži za volantem vyklouzl telefon, do něhož vzrušeně hulákal. Prudce přibrzdil a poslepu šátral kolem pedálů. Na zadním sedadle civěly do tabletu dvě děti, asi osmileté děvče s hustými blond vlasy ve francouzském copu a o rok nebo dva mladší hoch, na ježka okudlaný, s nosem, do něhož mírně krápalo. Chvilinku nic a pak s hrkavým houpáním profičel kamion s rudožlutou plachtou přichycenou zeleným provazem. Na boku vozu se chechtali dva kreslení čuníci.

František vycouval z úkrytu, narovnal se a protáhl. Zavřel oči, naslouchal trylkům schovaných ptáků a dunivému sboru olistěných větví. Bude to dobrý den, umanul si pevně, bude to dobrý, hezký den.

Mýlil se.

*

Den předtím, krátce po čtvrté hodině odpolední, navlékla Jana Krutáková vzpírající se batole do zatepleného overalu, uplatila ho ovocnou kapsičkou a vmanévrovala do výtahu sebe, kočárek s přikurtovaným Matouškem, odrážedlo a rozkládací sušák na prádlo. Třikrát žádala manžela, jestli by nepotřebný stojan nezavezl do sklepa, třikrát jí to roztržitě potvrdil s tím, že to udělá za chvilku, jen co si na mobilu dočte nějaký zajímavý článek. Jana si pořídila sušičku, vytoužený kus bílé elektroniky, k třicetinám na ni dostala příspěvek od rodičů. Mohla se tím pádem zbavit nenáviděného sušáku se všemi těmi jeho strunami, trubkami a výklopnými křídly, která řinčela a trčela a hyzdila jí uklizený byt. Počtvrté už se doprošovat nehodlala a sjela do sklepa sama cestou na odpolední procházku se synem.

Vystoupili v suterénu, fotobuňka nad jejich hlavami se rozsvítila. Janě se nedostávalo dost rukou, odstavila proto kočárek před hlavní vchod ke kójím a zajistila dveře se samozavíracím mechanismem synovým odrážedlem.

„Takhle mě pořád uslyšíš, broučku, ano? Maminka bude hnedka zpátky. Jenom si odemknu sklep, hodím tam tendle pitomej krám a jedeme na houpačky, jo? Bude houpy houpy?“

Matouš vysrkával kapsičku, patami okopával podnožku a milostivě přisvědčil, že houpy houpy bude. Jana ho pohladila, zvedla sušák a zašla do ohybu chodby. Odemkla si třetí dveře od kraje, cvakla vypínačem. Musela přerovnat kufry a krabice se sezonním oblečením, aby se jí tam stojan vešel. Trvalo to déle, než zamýšlela, nervózně se ohlédla do chodby a zavolala: „Maminka už jde, Maty, vydrž!“ Rozmýšlela se, jestli nemá stojan hodit na hromadu, vykašlat se na urovnávání a jít radši hned k dítěti. „Nejanči a dodělej to,“ napomenula se. Sklonila se k zavazadlům, zády do chodby.

Automat u výtahů odpočítal svůj nastavený cyklus, lupnul a zhasl. Batole se ocitlo ve tmě. Doléhal k němu jen neprůbojný srpek ze zajištěných dveří ke kójím. Dítě slyšelo matčin hlas. Vysálo zbytek kapsičky a zkoušelo do tuby nacpat ukazováček.

Odrážedlo s hrkáním vyjelo směrem ke kočárku, zdánlivě uvedené do pohybu samo od sebe, a uvolněné dveře se s bouchnutím dovřely.

O tři hodiny později přiběhl do sklepa Vilém Kruták, vracející se z práce. Vřískajícího Matouše by býval v běžném domě uslyšel někdo už dřív, jenže Krutákovi byli první, kdo se nastěhoval do dokončeného bytového komplexu. Viléma přivedl do podzemí pláč, zmatený a vyděšený vzal vřeštícího syna do náruče a společně hledali manželku.

V kóji se svítilo, sušák byl způsobně zastrčený za pagodu skořepinových kufrů.

Všechno bylo na svém místě, jen Jana ne. Jana nebyla nikde.

*

„Zmizela? Jak jako zmizela?“

„Františku, prosím tě, nevím, co jsi nepochopil. Nebyla v bytě, nebyla v tom sklepě, nebyla nikde. Je to velice prekérní situace.“

„A co její mobil?“

„Volaný účastník není dostupný, opakujte volání později,“ skočil starostce do řeči radní Alois Mikyska. Zmizení Jany Krutákové vyvolalo pozdvižení. Před nástupem na mateřskou pracovala na městském úřadě jako ekonomka, nesmírně spolehlivá a pečlivá. Uměla obstarat dotace, o nichž nikdo jiný ani neslyšel. Vilém večer kolem deváté volal Černocké, jestli se jí Jana s něčím nesvěřila. Celou bytostí doufal, že od něj Jana utekla, protože ze všech scénářů, co si uměl představit, byl tenhle pořád tím nejlepším. Jenže si uvědomoval, že by neodešla bez syna; a už vůbec by ho nenechala u sklepa jako zapomenuté koště. Hned po neplodném rozhovoru se starostkou telefonoval na policii.

„Nemohla jít jenom ke kamarádce?“ ptal se ho profesionálně nevzrušeně operátor.

Rozzuřený Vilém obratem vytočil Anežčino číslo podruhé a vehementně si stěžoval.

„Mohla by opustit mě, samozřejmě, ale Matouše ne, kurva!“ křičel, jak na něj dotíral strach.

Anežka pak, s pocitem nenahraditelné důležitosti, kontaktovala kapitánku Pudilovou, jež měla tu smůlu, že si ji Černocká nárokovala coby osobního slouhu z toho titulu, že žila v Odoleně Vodě. Když Anežka druhého dne historku vyprávěla, zamlčela, že tou dobou už Mirka měla informace a pověření z operačního. Tak, jak to Černocká líčila, se mohl posluchač domnívat, že ona osobně vytáhla z kanafasu policejního prezidenta, vypeskovala ho a spustila vyšetřování. Co doopravdy zařídila, byl ranní hustý výskyt strážníků v ulicích, ještě hustší, než když dohlíželi na přechody. Díky tomu se zpráva o vypaření mladé matky urychleně roznesla, protože lidé se ptali, co tu koncentraci způsobilo. Po Odoleně Vodě se rozlezl skeptický šok; takové klidné městečko, tak pokojné, až to leckdy hraničí s nudou – takové věci se přece tady nedějí.

Františka neštěstí Krutákových upřímně rozrušilo. Dorážel na něj živý, barvitý výjev malého Matouše, jak naříká do hluché tmy v docela prázdném domě, jak tam v suterénu volá maminku a nikdo mu neodpovídá. Představoval si, jak on sám večer přijde a ze zhasnuté vily se ponese pláč. Uzlovaly se mu z toho nervy. Pětadvacet minut poté, co dorazil na městský úřad, se nahlásil do sousedských patrol organizovaných městským policistou Brázdilem.

„Asi vám to připadá trochu ukvapený,“ pousmál se na Františka omluvně.

„Vůbec ne,“ ujistil ho Kněžínek.

„Podle mě je lepší bejt zbytečně opatrnej než litovat, víte. A ženský se nebudou bát jít večer na jógu nebo z autobusu,“ rozváděl Antonín své pohnutky. Patroly ovšem vyvovaly obdobný efekt, jako když po teroristických útocích v evropských metropolích střežili pražská náměstí ozbrojení těžkooděnci. Pocit hrůzy a ohrožení se tím jen přiživil, zvláště když dny plynuly a Jana se neobjevovala.

Pátý den po zmizení stála Mirka znovu ve sklepě novostavby. Mračila se na samozavírací vchodové dveře, obhlížela kóji Krutákových. V hlavě si přehrávala spis a zprávy od techniků – žádné stopy přítomnosti cizí osoby, žádné stopy zápasu nebo násilného vniknutí a vlastně vůbec žádné stopy, které by někam vedly. Včetně stop doslovných, přestože v den, kdy se Jana ztratila, potahovalo zem rozbředlé bláto. Mirka zprvu podezírala Viléma – taky nevěřila, že by Krutáková o své vůli odešla od syna takovým způsobem, jenže Kruták disponoval solidním alibi. V práci absolvoval sérii schůzek, neuplynula čtvrthodina, kdy by byl o samotě, a cestou domů vzal kolegu, co bydlel v Panenských Břežanech a měl vůz v servisu.

Kapitánka neměla ponětí, proč Jana do sklepa vůbec chodila. Vilém nepostřehl, že se sušák přesunul z bytu do kóje, nikdy nevěnoval pozornost tomu, kde ho přechovávají, a když se ho kriminalisté vyptávali, při nejlepším svědomí jim přísahal, že ve sklepě je všechno tak jako vždycky, nic nechybí ani nepřebývá. Kdyby kapitánka znala Janin důvod, mohla by vyloučit verzi, že tam mladou matku někdo úskokem vylákal, třeba předstíraným voláním o pomoc.

„Co budem dělat teďkonc, šéfová?“ ozval se praporčík Ondřej Kotrlík. Jeho zavalitá postava držela vchodové dveře namísto původního odrážedla.

*

Kapitánka si přihladila tmavé mikádo za uši, bezradně se rozhlédla po betonové chodbě.

„Teď už nic moc, upřímně. Zkusíme dál obvolávat spolužačky ze školy a vzdálenější kamarády, jestli u nich není nebo se jim o něčem nezmínila.“

„Ale vy si nemyslíte, že utekla,“ nadhodil Kotrlík.

„Nemyslím,“ potvrdila a naznačila mladšímu policistovi, že odcházejí. „Ale nemůžu vyloučit, že jí přeskočilo a zdrhla, bez peněz, oblečení a bez děcka. Navíc se mohla někomu svěřit, že má milence. Třeba se s ním chtěla rozejít a on to neunesl.“

Pouze Janina peněženka a mobil se vypařily se svojí majitelkou – měla je v malé kabelce zavěšené křížem přes prsa, ale platební karta ani telefon nevykazovaly pražádnou aktivitu.

„Myslíte si, že jí to někdo udělal. Že jí někdo ublížil,“ pokračoval Ondřej.

Do tváří je uhodil silný vítr, Kotrlík si musel honem přidržet čepici. Mirka se na něj mrzutě otočila.

„Myslím. Jenže nemám páru, kdo, jak a proč.“

*

Zdeněk málem vrazil do lampy pouličního osvětlení. Uzarděle se rozhlédl, jestli jeho ztrapnění mělo svědky, ale na jeho straně ulice nešel nikdo a na té protější jen dvě starší paní s taškami na kolečkách, které si ho vůbec nevšímaly. Utápěl se v bdělých vidinách, v nichž chránil a utěšoval Martu, již na ulici přepadl tentýž útočník, co unesl tu ekonomku. Marta mu pak padá do náruče, zapomíná na věkový rozdíl, opouští toho debila, co si ho vzala, a společně se stěhují… no, ke Zdeňkovi do pokoje asi ne, to by máma nerozdýchala. Tuhle část fantazie bude muset ještě vypilovat.

Pravým důvodem, proč Zdeňkovy vetché verše pro sličné spolužačky skomíraly, byla Marta. Sám sebe tím předstíraným zápalem vůči Nině či Emě neúčinně obelhával, že do Marty není zoufale a totálně zamilovaný, tak kompletně a nekompromisně, jak je toho schopné jen neopotřebované šestnáctileté srdce. Chrlil naivní, velkohubé sloky, aby pod vším tím laciným papundeklem pohřbil, co cítí doopravdy. Bál se, že to na něm někdo pozná, že ho někdo prokoukne, a stokrát – milionkrát – raději hodlal strpět výsměch od elitních středoškolaček, než aby někdo uhádl skutečnost. Ne že by se o Zdeňkovy pocity spolužáci starali. Kamarádil se v podstatě pouze s Markétou Hromkovou, jež brigádničila v městské knihovně. Nad výpůjčkami pochopili, že se hrouží do stejných světů, v nichž se jinak dalo potkat málo vrstevníků. Oba milovali Lovecrafta a Poea, oba hltali komiksovou sérii Zámek a klíč a oba nacházeli zalíbení v klasických gameboocích, kde si příběh skládá sám čtenář ze série rozhodnutí o tom, jestli půjde do lesa, nebo k rokli a jestli se kolem trola proplíží, nebo ho přetáhne řemdihem. O skutečných lidech a vztazích se s Markétou téměř nebavili: vyhýbali se jim, protože v nich tápali.

„Skutečnej život je stejně nudnej a blbej,“ lhala Markéta srdnatě.

K nápadně krásné, dvaadvacetileté Martě Kopecké docházel Zdeněk od loňského jara na hodiny němčiny. Žila s manželem v bungalovu v Lipové ulici, ve svahu osázeném úhlednými vilami, odkud se nabízel utěšený pohled na skrumáž vodolské zeleně, z níž vykukovala kostelní věž a ztepilý komín poblíž letního kina. Na pozemku muž Martě zbudoval laťkový, zateplený přístřešek, kde na rozvinutých karimatkách cvičila s klientkami pilates nebo učila němčinu a francouzštinu. Marta svoje služby inzerovala na rukodělných avízech, ale tak k ní Zdeněk nepřišel. Svedla je dohromady jeho matka, která k Martě docházela na cvičení a nabyla dojmu, že by se tak dalo bojovat se synovými neuspokojivými studijními výsledky. Zdeněk němčinu nesnášel, protivil se mu její přesný rytmus a krkolomná skladebná logika; tedy než se objevila rusovlasá, bledá a líbezná Marta. Pak se z němčiny stal duhový most.

Protože se o Martu intenzivně zajímal a protože byl všímavý, bystrý mladík, postřehl záhy, že je Marta utrápená. Sebedůvěru měla setřenou jako pel z ohmataného motýla. Roztěkaně si hladila útlounká předloktí, tiskla si paže k plochému břichu a křehké hrudi, a i když to dělala ladně, šlo nepopiratelně o sebeobranné gesto. Zaměřil se na manžela, ten je vždycky první podezřelý, a v Martině případě se trefil do černého.

Pavel Kopecký, ulízaný a poněkud úlisný hezoun, vyznavač úzkých džínů a kožené bundy, o šest let starší než Marta, by se před revolucí nesporně etabloval jako vekslák nebo pumpař. Počty mu šly náramně, vždy se pro sebe dopočítal plusu, kšeft vyčenichal jako lanýž a zákazníky měl nejraději naivní. Začínal jako podomní prodejce výhodné elektřiny, vydával se za zástupce distributora, co jde zkontrolovat měřidla, a než se důchodce nebo žena v domácnosti vzpamatovali, upsali se k ostnatým smlouvám. Později pořádal zájezdy pro seniory, obíral je na nepokrytě předražených nákladech, kdy jim za cenu luxusní večeře předhodil katův šleh ze zasmrádlých fláků masa. Nasliboval hodně a dodal málo, takže přirozeně zakotvil v mohutně rozvinutém letadle, v němž si dopomohl k velkým penězům, neboť se nijak nezdráhal vysávat něčí úspory a šplhat po cizích obratlech. Marta nebyla hloupá, ale poznala Pavla v sedmnácti letech, kdy je ještě těžké odlišit sladkost od hniloby, a on ji od prvního dne důsledně a obratně zpracovával. Žvanit a balamutit uměl báječně, to mu nikdo nemohl upřít.

„Martičko, co by sis beze mě počala, vždyť ty by ses ve světě úplně ztratila,“ tiskl jí bradu. „To nech na mně, Martičko, víš, že v číslech se nevyznáš. Každej tě oblafne, to já nedovolím.“

Marta postupně přijala charakteristiku, kterou jí Pavel sugeroval. Uvěřila, že je jalové telátko, nemotorné a neohrabané, potřebné a nechápavé. Když později Pavel ubral ve svých komentářích na medovosti, když do ní nepokrytě ryl a škrábal čím dál hlouběji, už to brala tak, že je to její chyba. Sama si za to mohla. Zase něco pokazila, a přitom to byla taková jednoduchá věc! Každému jen přidělávala starosti.

Zdeněk se nachomýtl k situaci, kdy bylo potřeba odvézt auto na přezutí. Pavel vrazil bez zaklepání do přístavku, Marta sebou škubla víc, než by se dalo vysvětlit pouhou lekavostí.

„Musíš tam to auto odvézt ty, Marto, já mám důležitou schůzku a časově mi to vůbec nevychází,“ nakázal jí pánovitě.

Zbledla, až se skoro vypařila. Hubené prsty si zaklesla do sebe, tiskla je pevně, muselo to bolet.

„Pavle, prosím tě, víš, že já nemůžu. Bojím se,“ žadonila a omluvně mrkala na Zdeňka. Pochopil, že se mu omlouvá za sebe, ne za toho neomaleného hulváta s pomádou ve vlasech, a jícnem se mu vzedmula žluč. Už věděl, protože si o tom povídali, když začal s řidičákem na malou motorku, že Marta šoférování nenávidí. Děsilo ji, paralyzovalo.

„Fňukáš, Marto, zase hraješ divadlo,“ vyštěkl otráveně její muž, nerozhozený přítomností zrudlého studentíka. „Nebo jsi opravdu až tak moc neschopná? Každá ženská, co znám, řídí, ale ty nezvládneš ani to? To musím všecko dělat sám? Už mě ty tvoje nesmysly unavujou, rozumíš, druhej by se na tebe dávno vykašlal. Kdybys neměla mě, byla bys v prdeli jak Baťa s dřevákama, rozumíš? Málo se snažíš, to je všecko.“

„Pavle, prosím tě, já to nějak vymyslím, zařídím.“

„Ale vyser se na to, já si to tam odvezu radši sám.“

Hlučně práskl dveřmi a nechal je tam utonulé v rozpacích.

Zdeněk se styděl tak strašně, že zprvu nedokázal promluvit. Styděl se za to, že Pavel Martu ponížil před ním, že ho použil, aby jí ublížil, a nedovedl to vystát. Taky se dovtípil, že Pavel vůbec nepočítal s tím, že by Marta auto odvezla; znal ji přece. Přišel ji akorát potrápit. Zdeňkovi se dělalo až mdlo, jak se hněval.

„Je to kretén,“ vypravil ze sebe konečně.

„Ale ne, to ne,“ spěchala Marta poplašeně s omluvami. „Jsem v tom opravdu tak nemožná, já nevím, proč mi to řízení nejde. Nedovedu si pomoct, poručit si, víš, něco je se mnou špatně. Opravdu je to k zlosti.“

Marta přiskřípnutým hlasem navázala na výklad německé gramatiky, Zdeněk váhal, ale nakonec se přidal k její hře. V tu chvíli nic lepšího nevymyslel, ale umanul si, že Martu osvobodí, i když z toho sám nebude nic mít.

Čekala ho už u branky, zamávala mu, vítr jí načechral zvlněné vlasy, jako by si z nich chtěl odsypat barvu pro červánky. Zdeňkovi se zamotala hlava.

„Chtěla jsem se trochu nadýchat vzduchu, víš,“ vítala ho, „ven teď radši nechodím. Pavel myslí, že je to tak jistější, než chytí toho vraha.“

O tom, co se před šesti dny stalo s Janou Krutákovou, nikdo nic nevěděl, ani policie a tím méně obyvatelé. O to životaschopněji se rozpínala plíseň vybájených domněnek.

„V tom sklepě se našla krev, hodně krve, bylo to o dvě kóje vedle, proto to švestkám trvalo, než to našli,“ vykládal Pavel ráno u snídaně. „A krvavej otisk mělo i to děcko, na břiše, třebaže bylo celý oblečený.“

„Zní to jako nějaká černá historka,“ otřásla se Marta, „kdo ti to povídal?“

„Tomáš Kohák,“ uvedl Pavel jméno majitele a provozovatele hospody u fotbalového hřiště. „A ten, panenko, ten ví, co se kde šustne. Ten ví, kudy běží zajíc.“

Marta se nehádala. Zimomřivě se objala a podmračeně z okna obhlédla malebnou scenérii Odoleny Vody, již považovala za klidné, nezáludné městečko. Teď už si tím nebyla tak jistá.

„Vraha?“ podivil se Zdeněk. „Já jsem slyšel od táty, že tu paní nejspíš unesli kvůli výkupnýmu. Policajti prý čekají, až se pachatelé ozvou manželovi.“

„I to je možný,“ popohnala ho Marta do přístavku. „Sicherlich wissen wir nichts, nicht wahr?“

„To nevíme, ale prej už se budou po neděli rušit sousedský patroly. Tak asi vyloučili, že by se to mohlo opakovat. Kdybyste ale potřebovala někam doprovodit, paní Kopecká, nebo něco vyzvednout, moc rád to udělám, fakt.“

„Děkuju ti, můj mladý příteli,“ pohladila ho po vlasech, měkce a mateřsky. Málem ho to rozštěpilo, jak cituplné to gesto bylo a zároveň dokonale prosté toho druhu emocí, v nichž se zmítal on.

O devadesát minut později se šinul domů dokonale znechucený sám ze sebe. Celý den si skicoval, jaký je hrdina, jak setne všech sedm zlých a proradných hlav, jimiž Pavel do Marty kouše, a jako vždycky se nechal udolat německou mluvnicí. Akorát civěl na Martiny dlouhé řasy, vážky nad studánkami jejích očí, a ukládal si vůni jejího květinového – jasmín? magnólie? – parfému na později.

Nakrknutě naslouchal uragánovitému rytmu System of the Down v bezdrátových sluchátkách, když ho na hřišti v zlatkovské vilové zástavbě zaujaly postavy tří žen, které v Odoleně Vodě nikdy dřív neviděl. Určitě by je býval postřehl – měly na sobě stejné šaty. Ne identické, ale typově a stylově splývající. Všem třem se špatně určoval věk, ze všeho nejvíc vypadaly jako přezrálé posluchačky nedělní školy. Pleť se jim nevrásnila, na lících se klenula růžová a napnutá, ale taky vyhlížela opotřebovaně a voskově, jako kdyby se natíraly tlustou vrstvou mastného krému. Zpod staromódních kloboučků na způsob hučky jim vyčnívaly indiferentní, myší vlasy stažené do drdůlků a sepjaté sponkami. Košile – jedna bílá, jedna lahvově zelená a jedna zašle žlutá – zapnuté na nejposlednější knoflík, přes ně vlněná vesta nebo propínací svetr v podzimních tónech, neforemné sukně z pleteniny sahající do půlky lýtek, hrubé punčochy a neslušivé, byť jistě pohodlné polobotky bez podpatku. Všem třem na ohnuté paži klinkala objemná kožená kabela s otřískaným madlem a zapínáním na kovový pant. Usmívaly se, nesmírně vlídně, na dvojici děvčátek na pískovišti, něco jim povídaly, na dálku Zdeněk neslyšel co. Ženy si hověly na lavičce, nechaly odpolední slunce, aby se po nich sklouzlo za špičky lesa, zjevně nespěchaly. Děvčátka si v klidu hrála, smála se tomu, co ženy říkaly.

Kdyby nebyly tři, ty tetičky z druhého kolene, ty neprovdané sestřenice s cumlavými větrovými bonbony, Zdeněk by se nad tím vůbec nepozastavil. Bizarní bylo právě to, jak se zrcadlily. Musejí to být svědkyně Jehovovy, napadlo ho, přesně takové osoby s umanutě přátelskými a podbízivými úsměvy bez viditelných zubů zahlédl dvakrát na nádraží v Praze, když jel s rodiči na výlet. Podobně neslušivé oblečení, které by lépe padlo úplně jiným lidem, podobná absence věku nebo uchopitelného tvaru.

Děvčátka ženám zamávala a běžela domů, trojice si dál povídala na lavičce.

„Hej, nemáš cígo?“

Zaskočeně sebou trhl. Vyzývavě na něj zíraly dvě třináctileté holky, odhalené pupíky, rozepnuté prošívané bundy končily vysoko a volné kalhoty začínaly nízko. Tvářily se drze a světácky a z boční ulice se k nim blížili přidružit tři kluci, ledabyle – příliš ledabyle – usrkávající z pivních plechovek.

„Nemám, sorry,“ zamumlal a pospíšil si k domovu. Před dvěma lety ho podobná parta zkopala. Nic dramatického, párkrát ho trefili do zadku a stehna, když vycítili poddajnou kořist a možnost předvést se samicím, ale Zdeňka to zahanbilo a pokořilo a zahnalo hlouběji do slaměného domku, kde se ukrýval před vlky. Původně se chtěl rodičům zmínit, že ve čtvrti zahlédl náboženské otrapy, ale řeřavá vzpomínka na potupný útok mu trojici vlídných tetiček zastřela.

*

Matěj Herget, Zdeňkův šestatřicetiletý strýc, jednu postarší dámu v oblýskaném trenčkotu a umělinové sukni potkal taky. Seděla na zastávce autobusu, když vystupoval po návratu z Prahy. Měl u sebe zrovna kufřík se vzorky parfémů na bázi přírodních esencí a zaváhal, jestli ji neoslovit, ale odrané křusky na zdravotních punčochách a odlupující se koženka na tašce ho nakonec odradily. Kde ta by vzala na značkový parfém?

Voňavky představovaly poslední v nepřehledné a nekončící řadě Matějových podnikatelských vzmachů. Od puberty věřil a hlásal, že se narodil pro úspěch, pro tučné výdělky a společenskou prestiž.

„Ze mě nebude nějakej zaprděnej zaměstnanec, já na druhý dělat nebudu,“ poučoval svého staršího bratra, leteckého inženýra v Aeru. Nebýt Přemka Hergeta a jeho finanční podpory, nebýt toho, že mladšího sourozence štědře vyplatil po smrti rodičů ze zděděného bytu v Mělníku, nemohl by Matěj už dávno předstírat, že se mu daří, že má vynikající nápady, to jen nepřejícný svět se proti němu spiká. Každý jeho podnik záhy střemhlav zahučel, protože Matěj se choval jako člověk, který má hodně práv a málo povinností. Domníval se, že má nárok na úspěch a na peníze, že když je mají jiní, je to na jeho úkor, a tak se hádal, lehko vybuchl, byl jízlivý, netrpělivý a prchlivý. Ztrácel spojence, partnery a investory, které zprvu okouzlil svým příjemným vzhledem, výřečností a nepopiratelným klukovským šarmem.

Z Prahy se vrátil se špatnými zprávami, v náladě, která odpovídala ledovému, lezavému mžení. Přislíbená laboratoř, kde měl s novým parťákem míchat prvotřídní voňavky, se ukázala jako chiméra. Neměli na pronájem, neměli chemickou průpravu, jen hromady mrňavých lahviček se základními prchavými étery. U večeře, na niž se často zval, bratrovi před pár dny vykládal, jak už brzo rozjedou prodej, jak už se jim kupí předobjednávky a jak jedna kamenná prodejna v Pařížské projevila zájem, že by jejich zboží nabízela. Přemek jen kýval, byl samé „Vážně?“ a „Nepovídej.“ a „To ti přeju,“ ačkoli ničemu z toho nevěřil. Už rezignoval a jen toužebně čekal, až si i Matěj uvědomí, že bude muset začít s hmatatelnější prací.

Matěj si při vzpomínce na bratra, na jeho útulný, voňavý domov, popuzeně odfrkl. Zhluboka zašlukoval z cigarety, až ho pálil jícen. Od leteckého závodu se přihnalo policejní auto – státní. Houkalo, blikalo, zjevně někam pílilo. Matěj se syknutím uskočil do šera mimo dosah pouliční lampy, srdce mu mlátilo v každé cévě, pátravě za vozem hleděl. Do kroku se odhodlal, až když si byl jistý, že auto nezastavuje.

„Kurva,“ zamumlal a zapálil si další cigaretu.

Kapitola

4

V neděli jaro trucovalo. Přes noc nechalo otevřený mrazák, trávu potáhl bělavý povlak a vlezlý vítr během rána hnal od východu zmrzlé sněhové vločky. Břichatá tmavošedá mračna obalovala město do šerosvitné deprese a dusila ho tak po celý den. Slunce ani na chvíli nevykouklo a krátce před šestou večerní se do hutných sivých tónů vlilo indigo blížící se tmy. Kostel svatého Klimenta na svém strategickém návrší zářil žlutavým světlem, honosný, důstojný a úchvatný. Uliční úžlabinou se k němu stahovalo víc zachumlaných postav, než bývalo obvyklé. Ne že by strach zasil v obyvatelích víru, to ještě ne: spíš nastartoval touhu po drbech. Zatím se málokdo cítil opravdu ohrožený, místní si ještě užívali peprné vzrušení, že se cosi hodného televizních zpráv – vyjma výsledků volejbalu ve sportovní rubrice – stalo taky u nich.

U vchodu a za tepanou branou se magnetickou silou kupily hovořící hloučky.

„Je to skandál, že policie pořád nic neví.“

„A jak to víte, že neví? Vám to zrovna budou vykládat.“

„A neví, abyste věděl. Mluvila jsem s člověkem, co zná toho jejího manžela, Krutáka. Je dočista zlomenej.“

„Ále, beztak to udělal on. Dycky je to manžel, dejte na mě. Uvidíte, že jsem měl pravdu, až ji najdou někde zahrabanou.“

„A nemohl on ji nechat zalít betonem do základů toho baráku? Je to úplně novej dům. Viděla jsem to v Columbovi, tam se takhle zbavili těla.“

„Zas tak novej barák to není, prosím vás, už je to zkolaudovaný a předaný.“

„Měl by za ni dát sloužit mši, myslím Kruták. Pro jistotu.“

Farář Jan Volynský, v jednašedesáti letech dočista šedivý a s pleší postupující od temene s úporností kůrovcové kalamity, postával na trávníku před kostelem, zdravil příchozí kývnutím a přemýšlel. Vypadal u toho přísně a melancholicky, což způsobovala povislá kůže v obličeji. Povolovala mu jako basetovi přes nevýraznou bradu a hubený krk, gravitace se mu zavěšovala také na horní víčka a na nafialovělé váčky pod chytrýma, hodnýma očima. Děti se během mší řehtaly do dlaní, protože vyhlížel legračně. Od úzké hlavy a chabých ramen se páter rozšiřoval k těžkému spodku, tělesná konstituce ho nutila ke šmajdání. Ruce si mimoděk zakládal na klenutém břiše a mlel si zvolna palci. Navzdory vzhledu ho však předcházelo renomé a na jeho kázání se sjížděli věřící z okolních vesnic.

„Strašně příjemnej, sečtělej člověk,“ vyprávěla o něm jedna paní z Kobylis kamarádce, co žila ve Zdibech, „hodně o věcech přemýšlí a umí o nich mluvit tak, že nad nima pak dumáš taky. Jinak, než jsi to dělala doposavad.“

Často ho volali novináři z Prahy, když chtěli citaci do článku k dění v církvi: patřil k liberálnímu, reformnímu křídlu, a tak si ho žurnalisté oblíbili. Do Odoleny Vody přibyl před dvanácti lety, na vlastní žádost dostal nové zařazení, protože v tom starém duševně chřadl.

Narazil na zatuchlou mentalitu farníků a samosprávy, kteří mu podkopali každý projekt, o nějž usiloval.

„Dobrý den, pane faráři, to je ale nečas, že?“ oslovila ho hubená čtyřicátnice s oblou pánví a ostrou bradou ve zvědavém liščím obličeji. Znal Lidku Zlamalovou jako každý, neboť to byla lékárnice, a tak věděl, že ji ke Klimentovi přitáhla klevetivost. Bylo v ní cosi lasičkovitého, úskočného. Zdánlivě se zajímala, soucítila, ale farář se neubránil dojmu, že do sebe čerpá cizí trápení jako palivo. Za patami jí poslušně, přičinlivě cupital manžel, jouda tak submisivní a nevýrazný, že se mu lidé většinou ani neomluvili, když do něj vrazili nebo mu dupli na nohu.

„Dobrý den,“ odpověděl Volynský, „však jen račte dál, u nás se zahřejete. Jsme vybavení vyhřívanými dečkami, takže se nebojte, že bych mluvil v metaforách.“

Lidka ale dál nepokračovala. Přidružila se z boku k farářovi.

„Těžko tomu uvěřit, viďte, že se taková hrozná věc stala u nás. Úplně si říkám, kam ten svět spěje, když už ani na venkově si člověk nemůže být jistý. A to se sem kdekdo odstěhoval z Prahy, aby vychovával děcka v bezpečí.“

Lékárnice hovořila zvýšeným hlasem nacucaným rozhořčením, přitahovala další posluchače.

„Vy o tom nemáte nějaký bližší informace?“ optal se Tomáš Kohák, statný chlap v kožené letecké bundě a černých džínech s kapsami plnými nezbytných propriet. Ani on nenavštěvoval mše pravidelně, zjevoval se obyčejně jen na půlnoční o Štědrém dnu a o Velikonocích.

„Jaké bych já mohl mít bližší informace?“ podivil se farář.

„No vod lidí. Ledacos vám přeci svěřujou, ne? Při zpovědi a tak. Moh jste se doslechnout užitečný věci.“

Volynský se na Koháka jen zmoženě pousmál, rukou celému hloučku naznačil, aby vzali místo v lavicích. Tentokrát neochotně poslechli. V knězových nervech zabrnělo – jednu podivnou informaci přece jen vyslechl, ale na policii s ní dosud nešel. Nevěděl, co si s ní počít, jestli to není prkotina. Před časem ho vyhledal osmiletý chlapec, Lukáš Smýkal, kterého z kostela dobře znal, jeho matka i babička se významně angažovaly. Nešlo o klasickou zpověď, Lukáš Volynského navštívil odpoledne na faře, zaběhl k němu rovnou ze školy. Ošíval se a kroužil, než se dostal k tomu, proč přišel.

„Vy věříte na divný věci, že? Na věci, kterým jiný lidi nevěří.“

„O čem přesně mluvíš, Lukášku?“ znejistěl kněz.

„No… věříte, že mrtvý lidi se zase proberou, ne? Věříte v nebe, peklo a tak.“

„Jistě,“ přisvědčil Volynský opatrně, „ale nepředstavuj si to jako v televizní pohádce. Do značné míry se jedná o podobenství. Hovoříme o principech, nikoli o kotlech a čertech s vidlemi.“

„Hm,“ ozval se chlapec nezaujatě. „Ale může být podle vás něco, co nevidíme nebo co nevidí nikdo jinej, ale je to stejně opravdický?“

Volynský si přisunul židli blíž a vážně se na Lukáše zadíval.

„Poslyš, synku, co kdybys mi pověděl přímo, co tě trápí? Když mluvíš v hádankách, nerozumím ti.“

Dítě drobné na svůj věk, trochu ztracené v jasně žluté bundě, se nešťastně zahledělo do stropu.

„Je to jako, kdyby se odlupovala jedna vrstva omítky a za ní nebyla zeď, ale další pokoj,“ zadrmolil pohrouženě. „A v něm on žije a mluví. Našeptává. Nutí.“

„Další pokoj? Kdo je on? Ubližuje ti někdo, Lukášku?“

Utahané, pohaslé oči se svezly zpět na faráře. Chlapec zakroutil hlavou a sklouzl ze židle.

„Neříkejte mamce, že jsem tu byl, prosím vás.“

„Ne, jistěže ne,“ odvětil zaražený kněz.

U dveří se malý hoch ještě jednou otočil.

„Otče?“

„Ano, Lukášku?“

„Když bych udělal hroznou věc, ale nechtěl bych, když by to vůbec nebylo z mojí hlavy, Bůh by to věděl, že? Za to by mě netrestal, nebo jo?“

Volynský vstal, značně zneklidněný.

„Chlapče, svěř se mi, prosím. Slibuju, že ti pomůžu.“

„Věděl by to?“ naléhalo dítě.

„Ano, určitě,“ přisvědčil Volynský s krkem staženým předtuchou bez kontur a tvarů, a přece naléhavou.

Lukáš bez dalšího slova opustil faru a víckrát kněze nevyhledal. Dál docházel na mše, stejně jako o té studené neděli s pozdním sněhem, a farář si říkal, že musí mít víc trpělivosti, než za ním chlapec zase přijde, a víc empatie, až to udělá. Po zmizení Jany Krutákové nad Lukášovými slovy přemítal, uvažoval, zda dítě nemohlo být v kontaktu s únoscem, zda ho někdo dospělý nepřinutil ke spolupachatelství, ale bál se ukvapených závěrů. Ostýchal se svěřit policii v obavě, že by ho považovala za fanatického blouda.

Poryv plný tvrdých vloček ho probral z rozjímání. Zaostřil na chvátající opozdilce – po zádech ho už hladil zpěv varhanních píšťal, nazrál čas. Upřímně se usmál, když poznal devětasedmdesátiletou Stelu Kněžínkovou, vitální dámu s křehkými kyčlemi a buldočí povahou. Jako obvykle ji doprovázela stejně stará kamarádka, rovněž vdova, Kateřina Hrázdilová a Stelin syn František. Zpod zateplené bundy mu vyčuhovala jedna z jeho praštěných košil.

„Otče, promiňte, hrozně to klouzalo a my už na sebe musíme dávat pozor. Už je to nějakej ten pátek, co jsme byly skautky, už se hrozně snadno rozbijem,“ stiskla Volynského ruku Stela. S tlumenými pozdravy se trojice zasunula na volné místo v lavici a farář přešel k ambonu.

„Většina z vás očekává, že dnes věnuji kázání zmizení Jany Krutákové,“ oslovil přítomné po úvodních aktech bohoslužby. „A já vás v tomto ohledu nezklamu, byť obsah mnohé z vás neuspokojí. Co se týče osudu paní Krutákové, můžeme a musíme se modlit a spoléhat na práci policie, víc s tím neuděláme. Hrůzná událost ale odvalila balvan, na kterém jsme si vyhřívali představu o našem městě, o nás samých, a pod balvanem se ukázala studená hlína plná ponrav a červů. Šíří se pomluvy a podlé řeči.“

Volynský pohledem změřil zadní řady, kde se rozvalovali nově přišedší, znudění a rozmrzelí.

„Když na společenství uhodí zlá doba, musí se semknout. Bude-li se drolit, nepřežije. Pamatujte na to, až vy sami nebo někdo z vašich blízkých bude v pokušení podlehnout klevetám. Tím více, pokud se mají týkat zlomeného manžela a vyděšeného dítěte.“

Lidka si založila ruce přes hrudník, pohledem se střetla s posměšným šklebem hospodského Koháka.

„Ten nám tak bude něco vykládat, flanďák jeden debilní,“ sykla znechuceně.

*

Antonín Brázdil patroloval ve dvojici s Honzou Trnkou, znali se ze sboru dobrovolných hasičů. Obcházeli „rajon“, jak Antonín říkal, od Horního náměstí po volejbalovou halu. Zvolna křižovali ulice, zvláště ty skoupé na pouliční osvětlení. Kolem žlutých elektrických výbojek se chumlal vlhkem ztěžklý, zamžený vzduch, psi z něj páchli jako ovce, věšel se na vlasy a narovnával je.

„Hej, děcka, nestoupejte na ty lavičky, ano? Sedají si tam lidi, budou mít špinavý zadky,“ houkl Brázdil na čtveřici puberťáků, kteří v koutku vnitrobloku brali práci světluškám. Úmyslně přehlédl jednoprstou odpověď, jíž jeho napomenutí jeden z kluků ohodnotil.

„Všiml sis, jak se lidi tvářej?“ promluvil Honza. „Všiml sis, jak tak jako pokoutně vejrají? Jako kdyby jim najednou každej připadal podezřelej. Včera ráno jsem šel pro rohlíky a nějaká mladá ženská přešla na druhej chodník, když mě viděla. Byl to někdo novej, neznala mě, a tak se sichrovala, že ji beze stopy neodvleču. Hrozný.“

„To přejde,“ konejšil ho Antonín, kterého však pokažené klima rovněž trápilo. Úsměvů a pozdravů ubylo. Obyvatelé se drželi víc doma, na ztichlých prostranstvích smutně povrzávaly neobsazené houpačky.

Od kostela se k nim blížily roztroušené dvojice, trojice nebo čtveřice, zjevně skončila mše. Antonín se dvorně uklonil dvěma bělovlasým dámám, příkladně udržovaným a prodchnutým prvorepublikovou elegancí. Kráčely zavěšené jedna do druhé a na Antonínovo gentlemanství zazvonily potěšeným smíchem jako školačky.

„O nás dvě obstarožní ochechule už by nikdo nestál, ale stejně díky za to, co děláte, mládenci,“ zahlaholila Stela Kněžínková.

„Vy jste obzvlášť horký zboží, madam,“ polichotil jí Antonín, za jehož zády Trnka nenápadně protočil panenky.

„Ale už budete mít taky pokoj, že? Slyšela jsem, že od zítra už patroly i ty posílený policejní hlídky končí,“ nadhodila Kateřina Hrázdilová tázavě.

„Je to tak, paní,“ kývl Honza. „Už zas bude klid.“

Stela a Kateřina se rozloučily u vchodu do jednoho z úhledných činžáků z šedesátých let, útulně sevřených staveb s přírodními ornamenty a kulisami z voňavých borovic. Stela se dostala domů jako první, Kateřina musela ještě dvě minuty šlapat až k poslednímu finskému domku, za nímž zbývala už jen výpadovka.

„Takže v osm ráno na zastávce? Pojedeme na tu výstavu?“

„Domluveno, ráno ahoj,“ zamávala Stela na rozloučenou.

Tehdy viděla kamarádku naposledy.

Domů Kateřina Hrázdilová nikdy nedorazila.

*

„Byli jste přece na doslech. Byli jste, kurva, málem na dohled,“ křičel František. Honza a Antonín se nezmohli na reakci, jen otupěle zírali na místostarostu, v jehož kanceláři seděli. Kapitánka Pudilová ho požádala, aby jí prostor propůjčil k výslechům. Znali se od vidění, občas si povrchně poplkali. Mirce se Kněžínek zamlouval o milion procent víc než starostka, jejíž zmeškané hovory se jí štosovaly v telefonu. Černocká si to nejspíš nepřipouštěla nebo neuvědomovala, ale Mirka nebyla její podřízená. Kapitánka ignorovala většinu hovorů, které exponenciálně přibývaly od pondělního odpoledne, kdy Stela Kněžínková nahlásila zmizení Hrázdilové. Město explodovalo v panickém záchvatu, vráželo samo do sebe v neurvalých záškubech a lekalo se vlastních pohybů. Mirka se prvně v kariéře zaobírala případem, který se stal v místě jejího bydliště. Dřív žila v Praze a dělala na tamních spisech, jenže to se nepočítalo. Hlavní město nepředstavovalo opravdové sousedství. Velikost městečka, mentálně navíc sraženého tíhou zločinů jako prádlo v bubnu pračky, činila Mirku osobně odpovědnou za zdar vyšetřování.

„Pane Kněžínku, mohl byste se uklidnit, prosím?“ požádala místostarostu. „Jinak vás budu muset požádat, abyste odešel.“

„Nemohl bych se uklidnit, pardon. S paní Hrázdilovou byla těsně před tím moje máma. Moje máma, chápete?! Takže ne, nemohl bych se uklidnit.“

Antonínovi zrudly uši a krk. Vnímal jako svoje selhání, že se to stalo. Mluvili s nimi, viděli ty dvě dámy. Byli tam a byli absolutně k ničemu. Osud se Antonínovi vysmíval. Chápal Františka, on už měl taky jen maminku, podobně průbojnou a elegantní ženu v letech. Nerozuměl tomu, Hrázdilová se prostě vypařila, zrovna jako kapička vody nebo ta ledová dýka ze slavné detektivní povídky.

„Strašně moc mě to mrzí,“ vyhrkl, „ale nikdo tam nebyl, nebo jestli jo, musel se fakt dobře schovávat.“

„My jsme to neflákali,“ vybuchl Honza, „my jsme tam hlídali dobrovolně!“

„Takhle ničemu nepomůžete,“ prohlásila Mirka autoritativně, „tak si sakra sedněte a držte hubu všichni tři.“

Muži sklesli. Po chvilce ticha se ozval František.

„Máte něco? Prosím vás, řekněte, že tentokrát něco máte.“

„Nemůžu s vámi v této fázi vyšetřování sdílet podrobnosti,“ ohradila se kapitánka Pudilová koženě a dlaně jí zvlhly horkým potem. Nebylo co sdílet.

Ať se s Kateřinou Hrázdilovou stalo cokoli, stalo se to s nejvyšší pravděpodobností na ulici. V bytě nenašli stopy, že by domů vůbec došla. Na ulici nenalezli ovšem také nic. Nikdo nezaslechl výkřik či hádku, nikdo nezahlédl nikoho cizího. Čtyřletá Meda Kreuzová, která žila v bytě, pod jehož okny Hrázdilová prošla, toho večera mamince sice tvrdila, že venku číhá bubák, ale to se nedalo brát vážně. Meda hlásila výskyt bubáků pravidelně, trvalo to asi čtyři týdny. „Neměla jsem ji nechat koukat na toho Harryho Pottera,“ posteskla si Blanka Kreuzová. Policii se o bubákovi pochopitelně nezmínila.

Mirka tápala. Výslechy nic nepřinášely, šetření v terénu rovněž ne. Případ Hrázdilová se řítil do mrtvého bodu, kde už tlela složka Krutákové. Vyšetřování se neposouvalo.

*

Farář se odhodlal a vytočil číslo Lukášovy matky. Každé další zazvonění mu zacloumalo ochablými střevy, nechybělo moc, aby hovor předčasně ukončil.

„Dobrý den, otče, co se děje? Něco nového o Kateřině? Objevila se?“ ohlásila se konečně.

„Ne, o to nejde, Vlasto, promiňte, jestli jsem vzbudil plané naděje. Zajímalo mě jen… rád bych věděl, zda si mohu na chvíli pohovořit s vaším synem.“

„S Lukáškem? Proč?“ zhrozila se Smýkalová.

„Ale ne, neděste se, o nic nejde,“ vymýšlel si překotně páter. „Měl tuhle takovou zajímavou otázku ke katechismu a mě opožděně napadl dobrý příklad, to je celé.“

„Aha,“ vydechla Vlasta úlevně. „Tak to jistě počká, viďte? Lukášek stoná, není mu nějak dobře. Je bledej a slabej jak čaj.“

„Určitě to počká, o nic nejde,“ zopakoval farář. Dlouho pak zíral před sebe, bez jediného pohybu.

*

Cilka Drábová byla na světě sama. Sourozence nikdy neměla a její rodiče zemřeli, když ještě studovala knihovnictví. Po smrti matky, která následovala pouhé čtyři měsíce po otcově skonu na rakovinu, převzala roli zesnulé Drábové starší, což byla zavile nesmlouvavá členka katolické církve. S oblibou četla a citovala Starý zákon, ten Nový se jí jevil změkčilý. „Kdo hřešil, zaslouží potrestat, tečka,“ prohlašovala. „Není tak těžké chovat se řádně. Když na lidi přijde trest, tak si ho zasloužili, tečka.“

Cilka cídila podlahu před věčným světlem, sochy světců už měla vyleštěné.

Ztuhle vstala, v zádech jí zakřupalo, jako když se vběhne na tenký led, podepřela si bedra zarudlými dlaněmi. Nevýrazný obličej s vlasy shrabanými do culíčku upřela na Ježíšův smírný výraz. Cilka se ale smiřovat nehodlala.

„Boží trest,“ zašeptala okouzleně. „Poslední soud.“

*

Večer se v restauraci Opera konalo pravidelné veřejné zasedání zastupitelstva, které se živelně proměnilo ve všelidové slyšení. Tak plno v sále nikdy nebylo, ani na plesech ne. Z kabátů a bund se odpařovala voda, z těl celodenní pot, z úst vykouřené cigarety a vypitá káva nebo pivo. Nebylo k hnutí, nebylo k dýchání. Do slitku z dospěláckých hovorů se loudil dětský křik, protože doma nechtěl zůstat nikdo. Buď proto, že si potřeboval ulevit a zanadávat, nebo proto, že se bál být o samotě.

Anežka Černocká se tvářila udatně, kompetentně a chápavě. Nabízela voličům – takhle o lidech mluvila i přemýšlela – nacvičený výraz účastného odhodlání: jsem zkrušená, vyhlašovala tím, ale ne tak, abych přesně nevěděla, komu zavolat a co zařídit. Ohromně si to užívala. Už sama sebe viděla ve zprávách na Nově nebo CNN. Na kameře by vypadala výborně. S každým se zašla pozdravit, prohodila pár vět. František seděl na tvrdé židli za třemi sraženými stoly, jimiž se oddělovali zvolení od volících, byl bledý, opocený a natlakovaný hněvem. Zlobil se na toho, kdo dopustil, že se jeho domov rozklížil. Schválně si se Zuzkou vybrali klidné město, liščí brloh, kam se stahují unavení velkoměstští tvorové, co si v zimě chtějí užít trochu Lady a v létě komunitní grilovačku. Sem se spáry zaseknout neměly.

„Přátelé, prosím, ztište se, ať můžeme začít,“ zvolala starostka přes tísnící se hlavy. Poslechli. Dav se nacházel v konstelaci, kdy vystrkuje do dálky roznětku a líčí na prvního vůdce se zapalovačem. Lidé chtěli někoho, kdo má odpovědi. Nemusely být dobré, stačí sebejisté a s jasně určeným viníkem.

Anežka pod pohledy celého sálu povyrostla. Prostoupila ji náhlá inspirace, když vzadu, opřenou o veřeje, zahlédla Mirku.

„Zařídila jsem, aby tu s námi dnes byla kapitánka Pudilová,“ zalhala Černocká neochvějně. „Protože vy, my – v tomhle jsme společně – máme právo vědět. Policie nás musí informovat a musí nám zajistit bezpečí. Od toho přece platíme daně, tak funguje společenská smlouva.“

Sálem se překulil probuzený bazilišek jedovaté pospolitosti. Bručel, přitakával, hledal kořist. Žluté, nemrkající oči napřel na Mirku. Skoro se jí ucpalo hrdlo, jak se zalykala bezmocným vztekem. Než stačila otevřít ústa, aby byť jen pozdravila, starostka pokračovala.

„Pojďte dopředu a vezměte si mikrofon, paní Pudilová. Lidé si nebudou kroutit krky.“

František sklopil zrak k zaťatým pěstem, zavřel oči a zapřísahal se k mlčení. V duchu Anežku pokřtil tisícem hanobících přízvisek.

Namísto zmatku se v restauraci usadila zloba, vždycky přichystaná přispěchat, jakmile jí chaos uvolní místo. Mirka se opanovala, pousmála se posmutněle na shromáždění a postavila se vedle Anežky na malé pódium. Vyhnula se starostce pohledem, velmi pečlivě, protože kdyby její vítězně pozvednutou bradu zahlédla, poztrácela by utahovací pásky k sebeovládání.

„Mrzí mě, že vám nemohu říct nic, co by vaše obavy definitivně rozptýlilo,“ promluvila a musela zesílit, jak se dav obratem rozhučel. „Vyšetřování je na začátku, probíhají výslechy, procházíme dostupné kamerové záznamy. Obě pohřešované osoby jsou zařazené v celostátním pátrání, jejich fotografie se zveřejňují prostřednictvím médií i sociálních sítí. Mějte, prosím, trpělivost, i když je to těžký, já vím. Děláme vše, co je v našich silách.“

Mirka chápala uštěpačné úšklebky: servírovala fráze. Pravdou bylo, že Odolena Voda se kvůli dvěma zmizením kvalifikovala do epicentra zájmu, na takovém soustu se mohl namlsat bulvár, konspirační facebookové skupiny i nehraně lítostiví diváci. Kvůli neoddiskutovatelné mysterióznosti událostí se snímky Krutákové s Hrázdilovou vyskytovaly naprosto všude. A přesto po nich zůstávala hlušina. Mirka si uvědomovala, jak málo smyslu to celé dává. Vodolka nebyla hájenka na konci řídce osídlené osady o pěti chajdách, kde v noci padne neprostupná tma a kam málem nevedou značené cesty. Bylo tu všude dost očí, které měly aspoň něco vidět.

„Takže víte úplný hovno,“ ozvalo se z pravého zadního koutu, anonymní jiskra, po níž následoval zášleh.

„Chudák Kruták už se sem ani neobtěžoval chodit. Sedí radši doma, jestli se mu ti únosci neozvou, a myslíte si, že pak zavolá policajty? To by byl blázen!“

„Únosci? To asi těžko, ne? Kdo by jim platil za tu stařenku?“

„Snad má taky rodinu, ne? Nějaký děti?“

*

*

*

*