Linda Castillo 

Plamenná pomsta 

Originální název: The Burning 

Vydáno u Minotaur Books, New York 2024 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2024 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Růžena Svobodová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1953-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-1954-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tato kniha je věnována mým sestrám Debbie a Kim.

Navždycky vás miluju.

Hospodin zkouší spravedlivé, ale svévolníky a milovníky násilí z duše nenávidí.

– Bible, Žalmy 11:5 

PROLOG 

Milan Swanz si uvědomil, že si k procházce domů v podnapilém stavu nevybral tu správnou noc. Večer strávil v baru popíjením čepovaného piva, jež si občas zpestřil panákem whisky. Jeho společník někdy v průběhu večera opustil loď, a tak Milan přišel o odvoz. Přímo v ten okamžik mu to nevadilo. Zaujala ho zrzka v těsných džínách a svetru s hlubokým výstřihem, která si sedla na kulečníkový stůl při snaze o trik, díky němuž vyhrála hru. Bohužel pro Milana zrzka zmizela chvíli po jeho řidiči, takže teď se brodil po kotníky ve sněhu, nadržený a opilý, a do cíle mu ještě zbývalo něco přes dva kilometry.

„Nafoukaná mrcha,“ utrousil za křupání sněhu pod podrážkami cestou podél štěrkové krajnice Dogleg Road. Na tomto odlehlém úseku ulice bylo tak temno, že sotva viděl na potrhanou asfaltku pod sebou. Podělaný ohijský zimy. Když v šest večer vcházel do baru, bylo příjemných deset stupňů. V následujících hodinách teplota klesla, napadlo pět centimetrů sněhu a teď oficiálně mrzl.

Přešel most přes Painterský potok a v bezlistých korunách stromů před sebou uviděl mihotavou zář světlometů. Ohlédl se a skutečně, blížil se k němu automobil. Milan ustoupil na krajnici. Pneumatiky zasyčely o vozovku a auto zastavilo vedle něj. Řidič stáhl okénko u spolujezdce.

„Dnešek není na noční procházku ta nejlepší volba,“ ozval se od volantu přátelský hlas.

Milan se zastavil, sehnul se, aby mohl nahlédnout do auta, a po tváři ho pohladila vlna teplého vzduchu. „To je fakt.“

„Kam máte namířeno?“

„Domů.“ V naději, že sehnal odvoz, ukázal směrem ke svému domu. „Asi dva kilometry dál po cestě.“

„Tím směrem jedu. Chcete svézt?“

„Páni, to by bylo skvělý.“

Zámky na dveřích s cvaknutím povolily. „Naskočte si.“ Milan si oprášil sníh z ramen, vzal za kliku a nastoupil. V příjemném objetí tepla a vůně zahřáté kůže s úlevou vydechl. „Díky, chlape.“

„V pohodě.“ Řidič zkontroloval zpětné zrcátko a stočil vozidlo zpět na silnici. „V tomhle počasí bych venku nikoho nenechal.“

„Měl jsem odvoz, ale vykašlal se na mě.“

„To se stává.“

Z reproduktorů se linula příjemná písnička, jejíž jméno si Milan nevybavoval. Opřel se do plyšového sedadla, vnímal, jak hřeje, a uvolnil se. Jednou bude mít taky takové auto. Jednou se na něj usměje štěstí a…

Vtom ho překvapil pohyb ze zadního sedadla. Rozmazaná šmouha pár centimetrů od jeho tváře. Náhle se mu cosi přimklo k hrdlu a tlačiho ho to na ohryzku.

„Hej!“ Kvůli tlaku, který mu drtil hrtan, to slovo jenom zapištěl.

Instinktivně zvedl obě ruce a pokoušel se vmáčknout prsty pod řemínek, ale ten byl příliš utažený. Nemohl přes něj dýchat a přestala se mu prokrvovat hlava. Zabořil si prsty do svalů na krku, až sám sebe poškrábal, ale pod řemínek je nedostal.

Začal panikařit. Celý se prohnul a vymrštil se ze sedadla. Vykopnul před sebe a zanořil se hlouběji do opěradla. Zvedl koleno a prokopl plastovou palubní desku.

Řemínek se ještě utáhl. Milan nemohl dýchat. Nemohl mluvit. S prohnutými zády se svíjel na obě strany. Kopal kolem sebe. Pokusil se dostatečně zvednout nohu a vykopnout čelní sklo. Na to neměl dost místa. Levačkou se pokusil dát řidiči pěstí. Trefil volant.

Ovládla ho bezmyšlenkovitá panika. Zarýval se prsty do vlastního krku. Vykopl pravou nohou. Trefil spolujezdcovu přihrádku. Poprvé. Podruhé. Slyšel, jak plast pukl. Otevřel ústa, ale výkřik z hrdla nevymáčkl. Jazyk se mu dral z úst. Vzduch! Vzduch.

Poslední záblesk světel a pak se setmělo. Hudba utichla v nezřetelné ševelení. Ruce mu bezvládně padly do klína. Povolil mu močový měchýř. Šíření hřejivé tekutiny v rozkroku však už nevnímal.

Milan Swanz se probudil do tmy a chladu s příšernou bolestí hlavy. Skrz kabát a džíny ho do kůže řezal ledový vítr. V jeho mysli zavládl zmatek. Byl venku a pěkně mrzl. Vzpomněl si, že ho nabralo cizí auto. Někdo na zadním sedadle mu přehodil přes hlavu řemínek a pokusil se ho uškrtit…

Otevřel oči a rozhlédl se. Obklopovala ho hradba stromů. Nad větvemi, jež připomínaly kosti, visela šedá noční obloha. Snášel se z ní sníh jako popel. Nikde ani živáčka. Snažil se zorientovat, ale nic v okolí nepoznával.

Kde je?

Co se to sakra děje?

Byl na nohou, ale tak docela nestál. V duchu uslyšel alarm, když si uvědomil, že má ruce spoutané za zády a něco pevného a hrbatého jej na zádech podpírá. Pokusil se pouta uvolnit, ale zřejmě byla z drátu nebo pevné šňůry. Pod sebou uviděl hromadu dřevěných palet. Někdo mu navíc kolem nohou navršil polena a třísky.

„Co má tohle do prdele znamenat?“ Jeho hlas se nesl ozvěnou mezi stromy. Jedinou odpovědí mu bylo zvonění padajících vloček a vyděšené bušení vlastního srdce.

„Haló?“ zvolal. „Kdo jste?“

Ozvaly se kroky. Zamžoural do tmy. Z několika metrů se k němu blížila potemnělá postava. Ten z auta, došlo mu.

„Chlape, nevím, o co se tu sakra snažíš, ale koukej sem vylézt a pustit mě.“

Muž přišel až k němu. Působil klidně a odhodlaně. Tvářil se nezaujatě. Teprve v tu chvíli si Milan všiml kanystru v jeho ruce a pocítil záchvěv nejistoty.

„Co to sakra vyvádíš?“ zavrčel na muže. Bez odpovědi.

„Pusť mě!“ zařval na něj.

Ze stínu vystoupila další postava. Muž v dlouhém zimním kabátě, čepici a rukavicích. V ruce svíral podobný kanystr. Tentokrát ho Milan poznal. Motorová nafta. I přes mráz mu po zádech začal stékat pot.

„Pusť mě, chlape.“ Měl to být příkaz, ale znělo to spíš jako dětské zafňukání. „No tak, kámo.“

Bez jakékoli reakce muž blíž k Milanovi otevřel kanystr a začal z něj vylévat tekutinu na palety. Z hranice stoupal pach nafty. Okamžik nevěřícnosti vystřídala vlna hrůzy, která zalila všechna nervová zakončení v jeho těle. V žilách mu proudil adrenalin. Snažil se uvolnit zápěstí a prudce škubal rukama, až se mu drát zařezával do kůže. Vrtěl sebou a strkal do opory, k níž byl připoutaný. Pokusil se vykopnout nohama, ale i kotníky měl připoutané.

Proboha, co se to děje?

„Co to sakra děláte?“ zařval.

Muži se na něj ani nepodívali. Pracovali v tandemu. Poctivě, s klidným a nečitelným výrazem ve tváři. Tým systematiků odhodlaných dokončit svůj úkol.

Milan nasál pach nafty smíchaný se studeným vzduchem a zachvátila ho hrůza. Do úst se mu nahrnuly žaludeční šťávy. Vyplivl je, aby se nepozvracel.

„Hráblo vám?“ zakřičel. „Tohle nemůžete! Pusťte mě!“

Snažil se vymanit ze sevření, prohýbal se jako luk a vrtěl hlavou ze strany na stranu. Pokoušel se vyrvat ruce z pout a s hekáním sebou vší silou škubal na všechny strany. Znovu zkusil vykopnout nohama. Kdyby se mu podařilo nějaká polena odkopnout, možná by měl šanci…

„Pomozte mi! Pomozte! Kdokoli!“ Zněl jako vyjící pes. Jeho hlas byl k nepoznání. Plný strachu.

Muži dokončili svou práci. Ustoupili a odložili kanystry na zem. Beze slova sklonili hlavy.

„Vy zasraní cvoci!“ zařval Milan. „Proč tohle děláte?“

Pach nafty visel ve vzduchu. Milan se zadíval na palety, polena a třísky kolem sebe, do nichž se palivo vsakovalo. Věděl, k čemu se muži chystají. A poprvé po mnoha letech se modlil k Bohu o pomoc.

„Prosím!“ zvolal. „Pomozte mi někdo! Pomoc!“

Jeden z mužů k němu vykročil. Milan zahlédl v jeho ruce zapalovač. „Počkej! Počkej! Ne!“

Cvaknutí kolečka doprovázela další vlna paniky. Při pohledu na plamínek ho jímala hrůza. Po zádech mu přejel štiplavý mráz.

„Copak jste se pomátli?“ zaječel. „Nedělej to! Ne!“ Muž odhodil zapalovač a ten s tichým cinknutím dopadl na palety. Milan šokovaně a vyděšeně sledoval, jak se zapalovač odráží a padá mezi třísky. Na okamžik se upnul k naději, že nevzplanou. Oranžová jiskra. A pak kolem zasvištěly plameny.

„Bože dobrý! Bože! Ne!“

Horko zachvátilo jeho holeně a stoupalo dál na stehna. Vzduch naplnil pach hořícího dřeva a šatů. Na nohou ucítil palčivou bolest, jako by mu k nim přiložili cejchovadlo. Horko šplhalo k jeho klínu a břichu.

Cítil svoje spálené vlasy. Cítil žár plamenů na tvářích. V ústech. V očích. S hrůzou si uvědomil, co přijde dál. Jeho mysl zachvátila exploze zaslepující paniky. Zaječel a vdechl jiskry. Plíce měl v jednom ohni. Sliny mu vřely v ústech. Ta bolest na něj byla příliš.

Povolily mu svěrače. Zařval v agónii.

A plameny pohltily noc.

KAPITOLA 1 

Policista Chuck „Skid“ Skidmore chyby dobře znal. Sám už jich v životě pár udělal. Musel by přiznat víc než pár, aby byl upřímný. Některé ho něco stály. Z jiných vyvázl beze ztrát, zato moudřejší. Většina jeho chyb patřila k těm nevinným. Špatný úsudek. Děravý plán. Nebo třeba jen nedostatečná snaha udělat správnou věc.

Když dnes večer stál na zastřešeném mostě a sledoval, jak policistka Mona Kurtzová zastavuje za jeho cruiserem, uvědomil si, že se chystá udělat chybu tak vzdálenou nevinnosti, jak si jen dokáže představit. A za nic na světě v sobě nemohl najít dost sebedisciplíny na to, aby ji neudělal.

Bylo půl třetí ráno a hustě sněžilo. Od půlnoci měl službu a zatím nedošlo ani na jediné volání. Nuda a chtíč nebyly zrovna nejlepší kombinace u muže, který je posedlý jistou ženou – kolegyní – už skoro šest měsíců.

„Kohopak tu nepotkám,“ pronesla Mona, zabouchla za sebou dveře a vykročila k němu.

„Zrovna si říkám totéž.“ Zůstal stát opřený o cruiser se založenýma rukama a okamžik si prostě jen užíval pohled na ni. Na její dlouhé nohy a trochu rozcuchané vlasy. Viděl, že má pod rozepnutým kabátem ještě pořád na sobě policejní uniformu, která dávala tušit její postavu.

„Už máš padla?“ zeptal se jí.

„Jsem volná jako pták.“

Bez vyzvání či zaváhání přešla k němu a přitiskla se na něj. Jako by mu přitom v hrudi explodovala bomba.

Objal ji. Voněla po kokosu a mentolu. Zhluboka její vůni nasál a jen to v něm vzbudilo silnější touhu. Neplánoval ji políbit, ale najednou tiskl svoje rty na její.

Pak se k němu přimkla ještě těsněji. Objala ho kolem krku. Cítil její ňadra na hrudi. Její pánev na svojí.

„Víš, že to není nejchytřejší nápad, že jo?“ zamumlal.

„Je mi to jasný,“ vzdychla.

Spustil něco o jejich kariérách a rozumném chování, ale znovu ho políbila. S bušícím srdcem ji otočil a přitiskl ke dveřím auta. Dlaněmi pod její košilí pátral po zapínání podprsenky. Místo do hlavy mu krev začala proudit dolů pod opasek.

„Na zadní sedadlo,“ procedil mezi zuby a šmátral po klice u dveří.

„Dělej.“

Nahmatal kliku, podařilo se mu za ni vzít a otevřel dveře. Tolik se soustředil na to, aby ji dostal dovnitř, že ten výkřik málem neslyšel.

Mona zůstala nehybná v jeho náruči a odvrátila hlavu, aby přerušila líbání. „Slyšel jsi to?“

„Jo.“ Skid se napřímil a v duchu sebou pořádně zatřásl, aby se probral. „To znělo jako výkřik.“

Nejen výkřik, pomyslel si, ale jekot, z nějž člověku vstávají vlasy hrůzou.

„Kdo takhle strašně ječí v lesích uprostřed noci?“ zašeptala Mona.

Odtáhl se od ní a rozhlédl se. Jeho policejní instinkty se pomalu vracely do služby. Teprve tehdy zachytil pach kouře. „Něco se tu pálí.“

Mona se rozhlížela, jako by se snažila zorientovat.

„Taky to cítím.“

„Musíme to prověřit.“

„Jo.“

Skid sundal baterku z opasku a posvítil na les. Skutečně, mezi stromy probleskovaly sloupce bílého kouře.

„Fouká ze severu,“ zamumlal.

„Skide, tím směrem žádná farma není,“ odpověděla.

„A na táboření je zatraceně zima.“ Naklonil se k mikrofonu na klopě. „Deset sedm tři,“ oznámil dispečerce kouř v oblasti.

Z vysílačky se s praskáním ozval Margaretin hlas.

„A přesná lokalita?“

„Dogleg Road,“ odpověděl jí. „U mostu přes Painterský potok.“

„Mám tam poslat hasiče?“

„Nejdřív to zkontroluju sám, než někoho vytáhneme z postele.“

„Rozumím.“

Přešli silnici, přeskočili příkop a přelezli chatrný drátěný plot. Vstoupili do lesa, kde je obklopila tma. Mezi stromy byl kouř hustší. Cítili z něj spálené dřevo a něco znepokojivě nepříjemného. Zatímco překonávali padesát metrů mladého lesa s houštinami maliní a zmrzlého plevele, Skid pozorně poslouchal, ale slyšel jenom, jak jim pod nohama šustí zbytky podzimního listí.

„Oheň.“ Mona ukázala před sebe. „Na dvou hodinách. Tam za stromy.“

„Vidím,“ odpověděl. „Měj oči na šťopkách.“

„Jo.“

Dali se do klusu. Nedařilo se jim pohybovat zcela neslyšně, tak se snažili zůstat aspoň co možná nejtišeji. Skid celou dobu klusal s dlaní na zbrani.

„Paintersmillská policie!“ zvolal, když se přibližovali.

„Řekněte, kdo jste!“ Žádná odpověď.

Ještě než dorazili na palouk, zaslechl praskání ohně. Vypadalo to na jakousi hranici. Dřevo nahrnuté na vysokou hromadu zachvacovaly divoké plameny, některé až pětimetrové. Nikde nikdo.

„Policie!“ zahlásila Mona, když šest metrů od něj vstoupila na palouk. „Ukažte se nám! Hned!“

Odpovědí jim bylo pouze praskání ohně.

„Ať už tady byl kdokoli, zjevně pláchnul,“ utrousila Mona.

Skid se pozorně rozhlížel a jeho znepokojení narůstalo. Předpokládal, že odhalili nějaký improvizovaný večírek. Že tu mladí lidé kolem ohně popíjeli pivo nebo hulili trávu a přitom pěkně zmrzali. Ale něco mu na tom výjevu před jeho očima nesedělo. Nebyly tu lahve od piva. Odpadky. Nic na sednutí. Příliš málo stop ve sněhu.

„Co se tu sakra děje?“ zabručel.

„Skide.“

Cosi v Monině hlase upoutalo jeho pozornost. Stála kousek od ohně. Dlaní si chránila obličej před žárem a udiveně s nakloněnou hlavou koukala na hranici.

„Co to je?“ zašeptala.

Uprostřed plamenů se tyčil sloupek. Necelé tři metry vysoký a tlustý jako telegrafní. Cosi na něm viselo. Cosi podivně podobného lidské postavě.

„No ty vole,“ řekl Skid.

„Není to…“

„Běž pro hasicí přístroj,“ řekl jí. „Rychle! Já ho odtamtud zkusím dostat.“

Mona se otočila a tryskala zpátky k autům.

Skid vyrazil k ohni, ale žár ho přinutil couvnout. Nedokázal z té lidské siluety připevněné ke sloupku odtrhnout zrak, ale naklonil se k vysílačce. Policejní kódy znal velmi dobře, nedařilo se mu však vybrat žádný vhodný pro tuhle situaci. „Mám tady požár! A popáleného. Deset padesát dva,“ zvolil kód pro přivolání záchranky.

„Rozumím.“ Po ustarané odmlce Margaret dodala:

„Jsi v budově?“

„Ne. Prostě… v lese. Zavolej šéfovou, Margaret,“ řekl jí. „Myslím, že tu máme vraždu.“

KAPITOLA 2 

Vibrace mobilu mě vytrhnou z hlubokého spánku. Převalím se, zvednu si ho před obličej a zamžourám na displej. DISPEČINK. 2:47. Zvednu to a úsečně řeknu svoje jméno.

„Burkholderová.“

„Promiňte, že vás budím, náčelnice,“ ozve se hlas dispečerky noční směny. „Právě volal Skid. Nahlásil požár a tělo u Dogleg Road.“

Zhrozená se bleskově vymrštím do sedu. Spustím nohy na zem. „Nějaká budova?“ zeptám se, zatímco vstávám a mířím ke skříni pro oblečení. „Dům? Stodola?“

„Je v lese,“ odpoví mi. „Tam za zastřešeným mostem.“ Ještě pořád rozespale omámená se pokouším pobrat, co mi řekla, a mezitím sundávám uniformu z ramínka.

„Dopravní nehoda?“

„To neříkal. Abych byla upřímná, zněl celkem otřeseně.“

„Vyřiď mu, že už jedu,“ povím jí.

Zachytím, že se můj manžel John Tomasetti posadil a otírá si dlaněmi obličej. „Všechno v pořádku, náčelnice?“

„Nejsem si jistá.“ Vytáhnu ze zásuvky kalhoty a obléknu si je. „V lese u Dogleg Road hoří. Skid tam nahlásil i tělo.“

„Zvláštní kombinace.“ Zvedne mobil a zkontroluje, kolik je hodin. „Chceš doprovod?“

Tomasetti je agent Ohijského úřadu pro kriminální vyšetřování, zkráceně BCI, a bývalý detektiv u clevelandské policie. V posledních několika letech jsme spolupracovali na řádce případů. Nejenže jsme dobrý vyšetřovací tým, ale úspěšně zvládáme fungovat i jako manželský pár.

Zvednu ze židle svůj policejní opasek a nasadím si ho.

„Nemáš být v sedm hodin v Columbusu?“

„Bohužel jo.“ S mručením vstane, obejde konec postele a obejme mě. „Radši bych si ale vyrazil s tebou.“

„Ta mrtvola by nám asi dělala křena.“

„Té se dá snadno zbavit.“

Jsme svoji dva měsíce. Ještě pořád si na tuhle životní změnu zvykám. Naplňuje mě radostí, jež mi skoro nahání strach. Možná proto, že jsem poprvé v životě nestydatě šťastná a líbí se mi, jak to klape.

Políbí mě.

Já polibek opětuju, ale pak se odtáhnu, než mě pohltí.

„Tomasetti, už ti někdo řekl, že máš vážně černý smysl pro humor?“

„To slyším každou chvíli.“

Odvrátím se od něj, vytáhnu ze zásuvky nočního stolku svou osmatřicítku a strčím ji do pouzdra.

„Dávej na sebe pozor, náčelnice, ano?“ požádá mě.

„Ahoj u večeře,“ odpovím.

Letmo ho ještě jednou políbím a vyrazím z domu.

Ohijský venkov v tuhle noční hodinu spí jako zabitý. V bočních uličkách je ticho a tma. V záři světlometů se mihotá padající sníh a já ve svém služebním exploreru zapnu maják, sešlápnu plyn až na podlahu a projíždím všechny stopky, co mě chtějí zdržovat. Do cíle tak dorazím už za sedmnáct minut místo obvyklých třiceti.

Painters Mill je malebné městečko v srdci amišského území s 5 300 obyvateli, z nichž třetina jsou amišové. Narodila jsem se jako amiška, ale v osmnácti mi osud uštědřil tvrdou ránu a komunitu jsem opustila. Utekla jsem z Painters Millu – a od svých kořenů –, jak nejdál to šlo, a skončila jsem v Columbusu, kde jsem si nečekaně našla cestu k zaměstnání u policie. Studovala jsem mezi drsňáky, natropila spoustu chyb a naučila se nebýt amiškou. Když jsem se stala policejní strážnicí a můj život se trochu zklidnil, moje opuštěné kořeny mě začaly volat zpátky. Uvolnila se tu pozice policejní náčelnice, městská rada mi ji nabídla a já přijala.

Od té doby jsem narazila na řadu překážek, ale nikdy jsem se na minulý život neohlížela a nikdy jsem svého rozhodnutí nelitovala. Moji rodiče už nežijí, ale mí sourozenci se svými rodinami tady stále bydlí. Pořád jsou amišové. Ty dávné časy jsou pro nás hodně vzdálené. Pokud jde o obnovu našich vztahů do původní podoby, pořád na tom pracujeme.

Když odbočuju na Dogleg Road směrem k zastřešenému mostu, sněží už hustě a padají velké a mokré vločky. Zahlédnu výstražná světla Skidova cruiseru na krajnici a popadnu palubní vysílačku. „Deset dvacet tři,“ oznamuju dispečerce, že jsem dorazila na místo.

Lehce mě překvapí, že za cruiserem stojí i Monin osobní vůz. Mona je v našem týmu nováčkem a je to první strážnice v řadách policejního sboru v Painters Millu. Vím, že dnes končila až o půlnoci. Často se zdrží v práci i po konci směny, zvlášť když se děje něco zajímavého, takže mě její přítomnost tady nijak zvlášť nezaráží.

Zaparkuju za jejím autem a vystoupím. Nikde nikdo. Žádná další auta. Žádné známky požáru v dohledu, ale vzduch je prosycený pachem kouře. Zapnu vysílačku.

„Skide, kde jsi?“

„Severně od svého vozu, náčelnice. Necelých sto metrů.“ Slyším v jeho hlase napětí. Vytáhnu baterku, objevím dvoje stopy a nechám se jimi vést přes příkop. Přelezu plot, baterkou přitom máchám na všechny strany a pak se dám do běhu. Po dvaceti metrech mezi stromy zahlédnu blikající zář baterek. Celou cestu se snažím sestavit scénář, který mohl vést k požáru a úmrtí. V této oblasti na jaře často dochází k záplavám. V okolí se nenacházejí žádné farmy, obydlí ani silnice nebo sjízdné cesty.

Tak co tu kčertu kdo dělal a jak zemřel?

Po sto metrech dorazím na palouk. Přede mnou se z pozůstatků ohniště zvedá bílý kouř. Skid a Mona stojí asi tři metry od hromady žhavých uhlíků. Skid má v ruce hasicí přístroj. Z jejich nervózního popocházení poznám, že jsou rozrušení.

„V tom ohništi někdo je!“ zvolá Skid.

Rozběhnu se a zblízka už ve středu žhnoucího popela rozeznávám ohořelý sloupek. Pak zachytím obrys lidské postavy u sloupku a přepadne mě zlá předtucha.

„Je naživu?“ zeptám se klidným hlasem, když doběhnu až k nim, ale srdce mi buší jako o závod a mám husí kůži. Ze všech mých lidí – všech pěti – je právě Skid tím, kdo nejpravděpodobněji přijde v nevhodnou chvíli s nějakým chytráckým komentářem. Dnes mu kouká z tváře jenom nevěřícnost a bezradnost.

„Nemůžeme se přiblížit tak, abych to poznal,“ odpoví.

„Pořád to strašně žhne.“

„Tohle hořelo, když jste dorazili?“ zeptám se.

„Bylo to v plamenech.“ Zvedne hasicí přístroj. „Náčelnice, když jsme zaparkovali, ten chlap ještě žil. Slyšeli jsme s Monou výkřik. Když jsme ho našli, už se nehýbal.“

„Zrovna jsme ten oheň dohasili,“ dodá Mona.

Podívám se na ni a všimnu si, že taky drží malý hasicí přístroj. „Pokrop ty uhlíky pěnou.“

Poslechne mě.

„Musíme ho vytáhnout.“ Pohlédnu na Skida. „Co záchranka?“

„Už je na cestě. Hasiči taky.“

Za ty roky, co dělám u policie, jsem viděla oběti popálenin různých stupňů. Vyjížděla jsem k požárům domů, k autonehodám, popáleninám od chemikálií i následkem vdechnutého kouře. Nikdy jsem však neviděla nic podobného. Tělo zůstává vzpřímené. Oblečení shořelo a odhalené maso je hnědé a hyzdí ho rezavé fleky. Krk má taky barvu rzi a leskne se vlhkostí. Postava má svěšenou hlavu, spodní část obličeje má hnědou a čelo pokryté puchýři a krví.

„Musíme ho odtamtud dostat,“ prohlásím.

„Jsem pro,“ odpoví Skid.

Potíž je v tom, že oběť obklopuje kruh žhavých uhlíků o průměru nejméně dva metry. Nemůžeme k němu, aniž bychom se spálili.

„Mono!“ Hodím jí klíčky od svého exploreru. „Přines moji bednu s nářadím, vodu a lopatu. Rychle!“

Chytí klíčky do dlaně, otočí se a běží zpátky k autům. Rozhlížím se po něčem – po nějakém špalku nebo plochém kameni –, co bychom mohli využít jako stupátko nebo odhrnovadlo uhlíků, ale nic nenacházím.

„Sakra.“ Přistoupím co nejblíž a napřáhnu se k tělu, ale musím před žárem couvnout. Nemáme se k oběti jak dostat. Je to mučivá situace. Zapnu vysílačku. „Popožeň tu deset padesát dva,“ dožaduju se urychleného příjezdu záchranky. „Mám tu popáleného.“

Skid obíhá okraj palouku a hledá nám nějakou ochranu nohou. Nachází však jenom úlomky dřeva a třísek. Nedokážu od oběti odvrátit pohled. Vůbec se nehýbe.

Tělo je připevněno k dřevěnému sloupku. Má ruce spoutané za zády něčím, co neshořelo.

„Šéfová!“

Otočím se k lesu, z nějž vybíhá Mona s bednou na nářadí v jedné ruce a dvěma skládacími lopatami ve druhé. Běžím k ní, popadnu a rozložím jednu z lopat a utíkám ke žhavému popelu. Lopatou se pustím do ohniště, nabírám do ruda rozpálené uhlíky a odhazuju je stranou. Skid přikládá ruku k dílu pomocí hasicího přístroje. Mona vytáhne z kapsy litrovou lahev vody, zmáčkne ji a uhlíky zasyčí. Čím dál silněji si uvědomuju, že se tu odehrál zločin. Že teď nejspíš narušujeme důkazy. To se ale nedá nic dělat, protože záchrana života má vždycky přednost.

„Uhas ty uhlíky pěnou!“ přikážu Moně.

Zvedne malý hasicí přístroj a pokropí čerstvě odhalené uhlíky.

Další minutu odhrnuju ohniště lopatou. Konečně se mi podaří odklidit dost uhlíků na to, abych se k oběti dostala bez úhony, a jdu na to. Skid kdesi za mnou dál nabírá. Žár mě pálí na lýtkách a šplhá po nohou dál. Do nosu mě udeří pach spáleného oblečení a i přes podrážky cítím žhavo pod chodidly. Nenechám se zastavit.

Oběť je znetvořená. Zadržím dech v obraně před zápachem spálených vlasů a šatů. Přidá se strašlivý puch spečeného masa. Dobrý Bože.

Natahuju krk a konečně si pořádně prohlédnu pouta.

Drát. „Podejte mi štípací kleště!“

Mona mi je hodí. Chytím je, přiložím k poutům a stisknu. Ruce oběti bezvládně klesnou k bokům. Tělo je k sloupku připoutané ještě dalším drátem kolem hrudi. Přestřihnu i ten. Tělo se sesune a začne padat. Rychle se předkloním a oběma rukama chytím oběť za biceps. Cítím, že mi v rukavicích prokluzuje, a obrním se proti vlně zhnusení. Najednou stojí Skid vedle mě, chytne oběť za druhou ruku a společně ji táhneme ven z ohniště. Po šesti metrech ji položíme zády na zem s rukama podél těla.

„Vodu!“ zvolám.

Mona zná postupy a už má vodu připravenou. Vyliju celou lahev oběti na hlavu, hrdlo a hruď. Nestačí to, ale vím, že je to stejně jedno. Už je na to příliš pozdě. Ten člověk je po smrti. Popáleniny jsou příliš rozsáhlé.

Několik sekund se ozývá jenom naše oddychování. Lesy jsou tak tiché, že slyším jen padání vloček. Šustění suchého listí. Tichý svist větru ve větvích. Syčení a praskání uhlíků.

Vtom ticho prolomí vzdálené kvílení sirén. Pohlédnu na oběť a potlačím reflex ucuknout. Vybavuju si zásady z kurzu, podle nichž se spálené šaty, boty či pásky mají sundat nebo odstřihnout. Tento člověk je ale popálený tak silně, že ani nerozeznám látku od masa.

Mona beze slova odběhne na kraj palouku a pozvrací se. Skid vrazí ruku do mojí bedny s nářadím a vytáhne záchrannou fólii.

„Co se tady sakra stalo?“ ptá se, zatímco fólii rozloží a přikryje s ní oběť až po obličej.

Když jsem oběť uviděla poprvé, napadlo mě, že se tu možná někdo chtěl zbavit mrtvoly. Pak jsem však objevila pouta a dozvěděla se, že Mona se Skidem slyšeli po příjezdu výkřik, z čehož mi došlo, že to muselo být jinak.

Mona se k nám opět připojí. Není to žádná křehká květinka, ale teď je bledá jako stěna.

„Když jste sem dorazili, viděli nebo slyšeli jste někoho?“ zeptám se. „Nějaké stopy po dalších lidech?“

„Já nikoho neviděla,“ odpoví Mona. „Upřímně, náčelnice, tolik jsme se soustředili na hašení toho ohně, že nám mohlo něco uniknout.“

„Neviděl jsem živou duši.“ Skid nevěřícně zakroutí hlavou. „Ale ten výkřik… Náčelnice, toho chudáka někdo přivázal k tomu podělanýmu sloupu a upálil ho zaživa.“

Ta představa je nepochopitelně bizarní, ale vím, co jsem viděla. Dráty, ten sloup, podpálená dřevěná hranice…

„Taky to tady smrdělo naftou,“ poznamenám.

Skid přikývne. „Takže kdokoli to udělal, pomohl si urychlovačem.“

Obrátím se k Moně. „Obeženeme to tu páskou. Dvacet metrů na všechny strany. Pátrej po jakýchkoli lidských stopách nebo po čemkoli, co sem nezapadá. Když narazíš na něco neobvyklého, označ to a zajisti.“

Přikývne a vyrazí směrem k našim vozům.

„Skide, porozhlédni se kolem. Zkus najít stopy pneumatik.“

Dotkne se krempy klobouku na znamení souhlasu.

„Jdu na to.“

Sirény už jsou blízko. Přes stromy vidím červeno-modrá světla hasičského vozu nebo sanitky. Zář Moniny baterky kmitá ze strany na stranu, až zmizí v lese.

Pohlédnu na oběť a přepadne mě závrať. „Co se ti sakra stalo?“ zašeptám.

Jedinou odpovědí je hlas větru opěvující noc.

KAPITOLA 3 

O hodinu později se to tady hemží policisty. Záchranáři dorazili jako první a prohlásili oběť za mrtvou. Okolí místa činu jsme obehnali páskou a zabezpečili. Hasiči uhasili zbylé uhlíky, a když prohlásili oblast za bezpečnou, předali jsme žezlo koronerovi.

Z nízkých mraků na noční obloze se snáší lehký sníh. Stojím za zabezpečovací páskou a čekám na doktora Coblentze. Asi deset metrů ode mě pořád stojí ohořelý sloupek coby děsivá připomínka toho, co se tady odehrálo. Podařilo se mi najít drát, který jsem oběti odstranila ze zápěstí a hrudi, a všechny tři kousky jsem sebrala do sáčků na důkazní materiál. Jde o první důkaz z rozlehlého místa činu, kde se vodítka budou jistě hledat jen těžko. Několik metrů ode mě se baví šerif holmeského okresu s členkou záchranné služby. Rozfoukal se vítr a vidím, jak se záchranářka v kabátu zachvěje.

„Náčelnice?“

Ohlédnu se přes rameno za hlasem doktora Ludwiga Coblentze, jenž přichází v doprovodu mladého technika. Pár měsíců jsme se neviděli a doktor mezitím trochu přibral. Má na sobě tlustý kabát s kapucí podšitou falešnou kožešinou a khaki kalhoty zastrčené do vysokých bot s gumovou špičkou. Každý z mužů nese velkou lékařskou brašnu.

„Zdravím, pane doktore.“ Přejdu k němu a podáme si ruce, aniž si sundáme rukavice.

„Čím jsem starší, tím mrazivější ty ohijské zimy jsou,“ poznamená doktor a teatrálně se otřese.

„Od toho myslím máme zimní kombinézy.“

„Od toho myslím máme Floridu.“

Po tváři mu přejede letmý úsměv a pak sjede pohledem na oběť a ohořelý sloupek. Je to zkušený doktor a za svoje roky ve funkci koronera už viděl pěknou řádku neobvyklých situací. Coby klidný profesionál dokáže i k temnějším aspektům své práce přistupovat s jistým nadhledem. Neunikne mi prchavý záblesk překvapení v jeho očích ani svěšené koutky.

„Když mě sem zavolali, zpočátku mě docela zmátli,“ řekne mi. „Pokoušel jsem se pochopit, co slyším.“ Povzdechne si. „Teď už rozumím, proč to vůbec nedávalo smysl.“

„Někdy nedává smysl ani situace, u které víte, jak k ní došlo.“

„To je pravda.“

Převyprávím mu to málo, co už vím.

„Skid a Mona slyšeli výkřik?“ zeptá se. „Určitě?“ Přikývnu. „Výkřik nebo volání.“

„Takže pokud ten výkřik nevyšel z úst někoho jiného, tedy pachatele či svědka, oběť zemřela jen několik minut předtím, než k ní dorazili.“

Sleduju, jak doktor zvažuje všechny možnosti. „Vzhledem k povaze toho výkřiku věří, že nejspíš křičela oběť,“ poznamenám.

Přikývne. „Jak je to dlouho?“

Podívám se na hodinky. „Asi hodina a půl.“ Zamračeně postaví brašnu na zem a sehne se k ní. Vytáhne dva samostatně balené pláště, dva páry rukavic a návleků na boty. Jednu sadu pro sebe a jednu podá mně.

„Už to tam pokropili hasiči?“ zeptá se mě.

Přikývnu.

„Přesto se vynasnažíme oblast kontaminovat co nejméně.“

Mlčky si odbydeme nemotorný tanec oblékání ochranných pomůcek přes zimní kabáty a boty. Když jsme hotoví, nadzvednu doktorovi a jeho asistentovi pásku, pak se pod ni sehnu i já a společně vejdeme na místo činu. Oběť i oblast jsem před jejich příjezdem už nafotila. Pohledem na tělo přes objektiv mobilu jsem získala odstup potřebný k tomu, abych se tím, co vidím, nenechala příliš pohltit. Pořídila jsem i zvětšené záběry, ale příliš jsem se nepřibližovala. Teď mi cestou k tělu nepříjemně mravenčí v břiše, což značí, že na to, co bude následovat, nejsem tak docela připravená.

„Podařilo se vám oběť identifikovat?“ zeptá se doktor. Zavrtím hlavou. „Příliš intenzivní žár a moc kouře. Jak vidíte, je opravdu silně popálená.“

„Akcelerant?“

„Cítili jsme tu naftu,“ odpovím s vědomím, že její pach stále visí ve vzduchu.

Jedna ze záchranářek nahradila termofólii bílým prostěradlem a na něj položila ještě modrý nepromokavý tarp, aby zamezila zničení potenciálních důkazů padajícím sněhem.

Doktor poklekne, uchopí horní rohy obou pokrývek a začne je zvedat. Obrním se, ale na okamžik nemůžu popadnout dech. Za svou kariéru jsem se už setkala s několika úmrtími, která způsobily popáleniny. Loni v létě při autonehodě u dálnice. Před pár lety při požáru stodoly. A krátce po mém nástupu na místo náčelnice při požáru domu, v němž zemřel postarší pár. Každá smrt je znepokojivá, ale když ji způsobí oheň, je na ní cosi obzvlášť hrůzného.

Oběť je popálená k nepoznání. Když jsme se Skidem nedávno položili tělo na zem, leželo narovnané. Teď má ruce a nohy lehce ohnuté a kolena od sebe, nejspíš kvůli stažení svalstva. Maso zčernalo a odlupuje se. Chodidla se zdají scvrknutá. Horní část těla má rezavou barvu a je posetá černými flíčky. Jde buď o útržky spáleného oblečení, nebo masa, nebo o oboje. Mě však zneklidňuje hlavně tvář oběti. Čelo je krvavě rudé a mokvavé. Vlasy plameny spálily, zejména kolem obličeje. Z otevřených úst trčí ven jazyk jako kus hnijícího ovoce. Tělo páchne strašnou kombinací spálených vlasů, látky a masa.

Zakryju si nos a ústa šálou a snažím se zadržet dech.

„Moc vám toho nepovím, Kate, dokud to tělo nebudu mít na stole,“ spustí doktor. „Ale vím, že musíte zahájit vyšetřování, takže vám řeknu, co dovedu. Všechno jsou to zatím jen předběžné závěry a můžou se změnit, rozumíte?“

„Ocením, cokoli mi můžete říct.“ Přinutím se znovu podívat na zemřelého. „Nejdůležitější teď asi je oběť identifikovat.“

„Tak se podívejme, co nám ta ubohá duše poví.“ Odhodlaně kývne na technika a poklekne i přes praskavé protestování svých kolen. „Podle mě tu osobu můžeme celkem určitě prohlásit za muže. Máme tu rozsáhlá poranění žehem a popáleniny, zvlášť na dolních končetinách a na trupu.“ Pohlédne na mě přes horní okraj brýlí. „Kde přesně jste oběť našli?“

Viděla jsem, jak si doktor prohlížel sloupek. Z tváře mu čtu, že už odpověď zná. „Byl připoutaný k tomu sloupku.“

Doktor se zadívá na sloupek, vysokou hromadu popela kolem něj a zbytky třísek a větví na jejím okraji, které ještě nestihly shořet.

„Jen abychom všichni měli jasno,“ spustí doktor. „Říkáte, že oběť byla připoutána k tomu sloupku a upálena?“

„Myslím, že to nikdo nemůže prohlásit s jistotou,“ odpovím, „ale vypadá to tak.“

„Proboha,“ zamumlá.

Zase obrátí pozornost k mrtvole a stáhne jí prostěradlo až na stehna. Přinutím se na oběť zadívat a tentokrát pohledem policistky pátrám po čemkoli užitečném. Tělu zpod boku vyčuhuje kousek látky, nejspíš džínoviny. Do zčernalého a loupajícího se břicha má vpečenou lesklou mosaznou sponu od opasku. Taky vidím kousky další látky, jejíž povahu však nedovedu určit.

Coblentz vytáhne z brašny štětičku a ukáže na další věc čouhající zpod boku oběti. „Tohle je zbytek opasku,“ konstatuje.

„Můžeme se zkusit podívat po peněžence?“ zeptám se.

„Většina mužů ji nosí v zadní kapse kalhot.“ Doktor svraští obočí. „Byl k tomu sloupku připoutaný zády?“

Přikývnu.

„To by nám mohlo pomoct,“ pokračuje doktor. „Aspoň pokud jde o jeho identifikaci.“

„Sloupek možná posloužil jako ochrana zad.“

„Přesně tak.“

Jde o první jiskřičku naděje na dobré zprávy, co ve mně od příjezdu zažehla. „Snad je peněženka netknutá.“

„Kůže naštěstí nehoří tak snadno, jak by si člověk mohl myslet.“ Kývne na technika. „Převalíme ho na pravý bok,“ řekne mu. „Směrem od nás. Pozor, ať nám nevyklouzne.“

Technik poklekne a s narovnanými zády vezme tělo za rameno a bok.

Postavím se, couvnu a sleduju, jak oběť přetočí. Pod zčernalým povrchem rozpoznám ohořelou džínovinu a menší modré fleky na hýždích a zadní straně stehen oběti.

„Extrakční kleště,“ poručí si doktor.

Technik se přesune k brašně a nástroj mu podá.

Doktor kleště přiloží na místo, kde oheň džínovinu zcela nesežehl, vsune je mezi vrstvy látky, rozevře je a vytáhne částečně shořelou peněženku.

„No prosím,“ pronese.

Jde o skládací peněženku, velmi podobnou té, kterou nosí Tomasetti. „Nevypadá až tak strašně,“ konstatuju.

Z očí doktorovi čtu, že nemám být tak malověrná. Vezmu peněženku do dlaně. Technik mezitím připravil na tarp velkou sterilní podložku. Utrousím poděkování, položím peněženku na podložku a ukazováčkem ji otevřu. Vykoukne na mě půlcentimetrový pásek řidičského průkazu. Rožky jsou zčernalé a rozteklé, ale jinak je průkaz netknutý.

„Bingo.“ Opatrně kartičku uchopím za roh a vytáhnu ji z kapsičky.

Vzápětí na ní přečtu povědomé jméno. „Milan Swanz,“ pronesu. „Byl to amiš.“

Doktor se na mě pozorněji zadívá. „Znala jste ho?“

„Chodila jsem s ním do školy. A zadržela jsem ho. Dvakrát.“ Sjedu očima na adresu, kterou taky poznávám. „Sakra.“

Sáhnu do kapsy pro mobil a vyfotím si řidičák z obou stran. Vrátím se k peněžence. Nejsou v ní žádné kreditky, což u amiše není nic zvláštního. Najdu jednu pětidolarovou a jednodolarovou bankovku. „Ať ho zabil kdokoli, peníze mu neukradl,“ utrousím a v duchu si poznamenám, že mám zjistit, jestli neměl kreditní nebo debetní kartu. Nenacházím už nic zajímavého, a tak vytáhnu z kapsy sáček na důkazní materiál, vhodím peněženku do něj a strčím si ho do kapsy kabátu.

Pohlédnu na doktora. „Ještě musíme potvrdit identitu pomocí DNA,“ poznamenám. „Abychom měli jistotu, že někdo nenechal Swanzovu peněženku u těla někoho jiného.“

„DNA nebude problém,“ odpoví doktor. „Ani zuby ne.“

Okamžik se na sebe zadíváme. Doktor má zamlžené brýle a teče mu ze zarudlého nosu. Tváří se nevěřícně a zhnuseně, ale současně na něm vidím jeho ocelově pevné odhodlání, díky němuž situaci překoná. Cítím, že tytéž pocity víří i ve mně.

„Je možné nějak potvrdit, jestli byl ten člověk naživu, když hořel?“ zeptám se.

„No, při pitvě se ukáže, jestli zemřel v důsledku popálenin, nebo následkem vdechnutí sazí a kouře. Po převozu do márnice provedu testy na přítomnost oxidu uhelnatého v krvi a podívám se, zda má v dýchacích cestách saze. V případě požáru bývá za příčinu úmrtí považováno nadýchání se kouře. V případě upálení jsou příčinou popáleniny.“

Odmlčíme se, jako by se nám hlavou honily příliš temné myšlenky, než abychom je vyslovili.

„Můžete mi říct ještě něco?“ zeptám se.

„Asi si umíte představit, že půjde nejspíš o spletitý a komplikovaný případ,“ konstatuje. „Přivolám si na pomoc forenzního patologa.“

Sjedu očima na tělo, jeho zčernalou, loupající se kůži, posetou zbytky ohořelé džínoviny, a dělá se mi zle. Milan Swanz byl potížista, který za svých třicet šest let na zemi udělal spoustu chyb. Byl to však člověk s manželkou, dětmi a rodiči, kteří ho i přes jeho nedostatky milovali.

Nejurgentnějším – a nejnáročnějším – úkolem teď pro mě bude oznámit rodině Milana Swanze jeho úmrtí. Až to budu mít z krku, můžu se soustředit na to, co mi jde nejlíp. Můžu vypátrat toho prevíta, který ho zabil, a přivést ho před spravedlnost.

Vylovím z kapsy mobil, podlezu pásku kolem místa činu a zavolám na dispečink. Okamžitě se ozývá dispečerka třetí směny.

„Zdravím, náčelnice.“

„Potřebuju proklepnout v LEADSu jistého Milana Swanze.“ LEADS je policejní informační databáze. „Podívej se i na jeho manželku Berthu.“

„Potřebujete adresu?“

„Vím, kde bydlí.“ Povzdechnu si. „Potřebuju jména a kontaktní informace jeho rodičů. Najdi mi jména jeho známých a zjisti, jestli měl na svoje jméno registrované vozidlo.“

„Provedu.“ Slyším cvakání jejích prstů na klávesnici.

„Jsou to amišové,“ doplním. „Možná toho o těch rodičích moc k nalezení nebude. Pak mi zavolej.“

Ukončím hovor, zahlédnu šerifa holmeského okresu Mikea Rasmussena a zamířím k němu.

Všimne si mě a vykročí mi vstříc. „Před půlhodinou mě zavolali,“ vysvětluje. „Co se tu u všech svatých stalo?“

Shrnu mu, co zatím vím.

Přivře oči. „Proč mi to jméno zní povědomě?“