Vlastimil Vondruška 

Lucemburská epopej IV 

1356–1378 

Otec vlasti 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1951-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-1952-9 (mobi) 

Alence 

Prologus 

(Sententia de operō) 

I když jsem celý život razil zásadu, že své vyprávění nebudu nikomu ukazovat, nakonec jsem udělal výjimku. Když už byla matka hodně nemocná, předčítal jsem jí některé části, abych ji pobavil a zmírnil její bolesti. A víte, co mi po několika dnech řekla?

„Můj drahý Jane, poslouchá se to hezky, ale měl by sis vybrat, jestli chceš psát o Karlově životě nebo o jeho politice. Nezlob se na mě, ale místy se příliš věnuješ jeho vládě, jeho záměrům a intrikám. I když jsem žena, mnohé z toho jsem viděla a slyšela. A tak vím, že skutečnost byla trochu jiná. Panovníci se slavnostně sejdou, obejmou se na znamení přátelství, ale v duchu už spekulují, jak toho druhého podfouknout. A pak uzavřou smlouvu, kterou ani jeden neplní, a pokud ano, tak jen chvíli, dokud se mu to hodí. Tohle nech kronikářům, protože jejich díla jsou už od podstaty věcná a nudná. K čemu je vykládat, co chtěl panovník udělat, když to neudělá, ať už proto, že nechce, nebo to prostě nejde? Popisuj jen to, co se opravdu stalo. Piš o své zemi, ale všímej si i Karlova života, stejně jako si všímáš života naší rodiny. A to, co je jen naoko, to vynechej! Jak tě tak poslouchám, ty císaře Karla moc rád nemáš. Chápu tě, z hlediska naší milované země nevládne dobře, ale uvědom si, že i císař Karel vládne tak, jak umí. Bohužel je Lucemburk a ne Přemyslovec. Přemyslovci se tady po celá staletí rodili, umírali a pro tuhle zemi i dýchali. Neříkám, že všichni vládli dobře, ale byl to jejich domov. Pro Karla jsme jen jeho království. Tohle Karel nikdy cítit nebude a nepochopí. Přesto buď vůči němu smířlivější!“

Hodně jsem o jejích slovech přemýšlel a rozhodl jsem se, že se sice budu dál chovat jako kronikář, ale rozumný. Fakta jsou fakta. Proto se pokusím vše, co se týká politiky, vysvětlit ve svých interpolātiō, aby bylo zřejmé, proč se věci děly. V kronice si budu více všímat především toho, jak císař žil. A samozřejmě i my, Landštejnové. I když to není vyprávění zrovna radostné. Ale takový je prostě život.

I. KAPITOLA 

(Rok Páně 1355) 

První delší zastávku po návratu z římské jízdy udělal císař Karel až v Norimberku. Z cesty přes hory byla jeho mladinká manželka Anna Svídnická nadšená. Většinu života vyrůstala na uherském královském dvoře v krajině, jejíž nejvyšší kopce byly ve srovnání s nebetyčnými ledem pokrytými alpskými obry jako krtince.

Na jeden nižší dokonce s doprovodem několika horalů vystoupala. Inspiroval ji k tomu básník Francesco Petrarca, kterého bezmezně obdivovala. To on jako první vystoupil v mládí zcela zbytečně, jak to hodnotila většina učené společnosti, na horu Mont Ventoux a své pocity zachytil v proslulém dopise, jehož opisy pak kolovaly mezi jeho příznivci. Popisoval úžas nad majestátem hory a nádherné přírodní scenérie, jaké mohou vidět jen ptáci.

Ještě ten den napsala po návratu do tábora s pomocí svého kaplana Jana z Landštejna slavnému básníkovi nadšený dopis. Jeho odpověď ji však trochu zklamala. Místo pochvaly jí poslal úvahu svatého Augustina o morálních výškách skutečného křesťana. Posel s jeho listem ji zastihl právě v Norimberku.

Když se svěřila svému manželovi, pousmál se císař Karel shovívavě a dodal: „Má drahá, pamatuj si, že on musí mít vždycky navrch. Není podstatné, zda tě pochválí nebo pochopí, důležité je, jak ses tam cítila ty sama. Jsi úžasná. A krásná.“

Po podobných slovech nebyla jiná možnost, než že noc v přepychové komnatě norimberského hradu strávili spolu. Císař Karel byl hezký muž a Anna oceňovala, že se umí chovat jako rytíř nejen ve společnosti, ale i v noci na lůžku. Nikdy sice jiného muže nepoznala, ale byla přesvědčená, že lepšího by nenašla. Podobné pocity míval i Karel. Ten sice poznal už mnoho žen, ale Anna Svídnická byla jedna z nejlepších milenek, jaké kdy držel v náruči.

V Norimberku vládl purkrabí Friedrich z nesmírně zámožného rodu Hohenzollernů. Otěže vlády převzal nedávno po svém otci a Karla podporoval od začátku, kdy získal korunu římského krále. Postupně se mezi nimi rodila důvěra, bez níž bylo skutečné spojenectví jen prázdnými slovy. Zatímco v případě jiných panovníků si Karel nedělal těžkou hlavu, pokud nějaký slib nedodržel, s Friedrichem jednal vždycky korektně. Norimberk byl pro něj velice důležitý, neboť byl výstavný, ležel na ideálním místě pro konání říšských sněmů a jinak šetrný purkrabí vždycky připravil hostinu odpovídající císařskému majestátu.

Druhý den po Karlově příjezdu se vydal slavnostní průvod v čele s císařským manželským párem do města. V jeho centru nedaleko rynku bylo rozlehlé slavnostně vyzdobené prostranství, z něhož už byly odklizeny všechny trosky po zbořených domech židovského ghetta. Těla pěti stovek židů zavražděných během nočního pogromu před šesti lety byla pohřbena ve velké jámě před hradbami.

Na císaře Karla a purkrabího Friedricha čekal zástup měšťanů v čele s purkmistrem Ulrichem Stromerem. Byl tu i řezenský biskup, pod jehož diecézi město spadalo. Jmenoval se Friedrich, pocházel rovněž z rodu Hohenzollernů a byl bratrancem norimberského purkrabího. Všichni dychtivě očekávali panovníka, neboť tahle slavnostní událost se kvůli římské jízdě už několikrát odložila. Nešlo o nic jiného než o založení chrámu Panny Marie, jemuž se ve městě důvěrně přezdívalo Frauenkirche. Na místě se nacházelo živé staveniště a byly položeny základy, protože zemní práce tu probíhaly už nejméně dva roky.

Císař Karel došel k tribuně, která byla pro něj a jeho doprovod připravena. Tam bylo také nachystáno pohoštění. Karel se však neposadil do křesla, nýbrž pokračoval k hloučku městské rady. Zastavil se před purkmistrem. Před šesti lety mu dal volnou ruku k tomu, aby jakýmkoliv prostředkem dostal židy z města. Za to mu Norimberk zaplatil. Nicméně Karel byl křesťanský panovník, a to musel neustále stavět na odiv. Odpovědnost za pogrom nemohl nechat na sobě.

Purkmistr Ulrich Stromer pochopil, že ho čeká nepříjemná chvilka. Proto padl na kolena a raději začal sám prosit: „Slitování, vznešený císaři. To, co se tu odehrálo, nebyla naše vina. Nabídli jsme židům odchod, ale chovali se zpupně. Uráželi zbožný záměr postavit tu chrám Panny Marie, vysmívali se víře v Ježíše Krista a nakonec nás napadli. Došlo k boji, museli jsme se bránit.“

„To všechno jsem už slyšel,“ opáčil přísně císař Karel. „Nicméně to neopravňuje nikoho, aby proléval cizí krev. Jak jsem tehdy řekl, měli jste jednat rozvážně a podle práva potrestat jen ty zavilé a nebezpečné. Přísně tebe i celou městskou radu kárám za to, co se tu stalo. Proste Boha o odpuštění. Až bude chrám stát, na náklady radnice necháte postavit oltář na tom místě, kde se dříve nacházela synagoga.“ Pak se otočil a rychle se vracel k tribuně.

Purkmistr Ulrich Stromer vstal, dlaní si oprášil kolena a významně vrhl pohled na zbytek městské rady. Říkal jim to, celá věc je dávno promlčená a tohle bude jen divadlo.

Jakmile Karel usedl do křesla, začal řezenský biskup pod širým nebem na troskách ghetta celebrovat mši k slávě boží.

V polovině srpna roku Páně třináctistého pětapadesátého se vrátil císař Karel do Prahy. Vítaly ho jásající davy. Téhle oslavě ovšem předcházely zprávy, které do Prahy přinášeli rytíři vracející se z Itálie hned, jak Karel rozpustil své vojsko. Většina těch zpráv byly neuvěřitelné historky, v nichž hrdiny byli vyprávěči a pak císař Karel. Arnošt z Pardubic nařídil farnímu kléru, aby z kazatelen vysvětlil lidu, jaké boží milosti se v podobě císařské korunovace Českému království dostalo. I tak však bylo nutno v den Karlova příjezdu vyhnat lid do ulic. Copak ženské, ty byly vždycky zvědavé, ale řemeslníci a nádeníci, ti měli práce až nad hlavu. V zemi bylo draho a hlad a lidé měli jiné starosti než postávat na ulici, až kolem nich projede houfec urozených mužů.

Hned po návratu domů začal císař Karel řešit nejrůznější zemské záležitosti, kterých se za rok a půl jeho nepřítomnosti v zemi nahromadilo opravdu hodně. Pravda, ty nejdůležitější posílal kancléř Vilém z Landštejna za ním do Itálie, aby je rozhodl. Jenže jak bylo běžné, těch méně důležitých bylo vždycky mnohem víc, ale nebyly zase tak bezvýznamné, aby je mohli zemští úředníci rozhodnout sami. Karla čekaly stovky audiencí, na nichž musel řešit stížnosti, prosby a spory.

A pak tu byly peníze. To byla pro císaře Karla ještě větší starost než zemské záležitosti. Cesta do Říma stála neuvěřitelně mnoho, a i když něco dostal od svých spojenců, něco dokonce i od nepřátel, byl to zlomek ve srovnání s tím, kolik utratil. V říši musel zastavit řadu majetků a doma si půjčil snad od všech zámožných velmožů. Dokonce musel zastavit urburu, i když si dříve sliboval, že na ni nesáhne, protože na jejím pronájmu vždycky tratil. Jenže nebylo vyhnutí, hotové peníze totiž nutně potřeboval. Nejen k tomu, aby alespoň částečně splatil to, co utratil, ale s ohledem na své plány potřeboval hromadu stříbra a zlata, aby mohl jako císař rozšiřovat moc Lucemburků.

Trápila ho však ještě jedna starost. Po dobu jeho nepřítomnosti narostla některým rytířům křídla a loupežná přepadení byla na denním pořádku. Urození lapkové i neurození lupiči obsadili polorozpadlé a opuštěné tvrze a dvorce a odtud pořádali výpady do širokého kraje. To bylo obvyklé i za krále Jana, ale horší bylo, že se k loupení přidali mnozí šlechtici, kteří sídlili za pevnými hradbami svých hradů. Pochytat a potrestat takové bylo mimořádně obtížné.

Na zemském sněmu musel Karel diplomaticky ustoupit od svého záměru vydat zemský zákoník a uspořádal záležitosti panstva. Ještě před začátkem adventu se vrátil do Norimberku, kam svolal jiný sněm, tentokrát říšský. Na něm s kurfiřty a dalšími mocnými muži říše projednal jiný svůj zákoník, který stanovil přesný způsob volby římského krále a také vztah jednotlivých zemí k císaři. Pochopitelně neopomněl zvýhodnit lucemburské državy včetně Českého království. Jednání byla ukončena na svátek Tří králů velkolepou hostinou, kterou hradil jeho věrný spojenec a příbuzný falcký kurfiřt Ruprecht. O čtyři dny později bylo slavnostně vyhlášeno znění buly, zvané Zlatá. Pak se císař Karel vydal zpátky do Prahy.

Byl tu nový rok a s ním nové starosti. Prvním jeho úkolem bylo obnovit bezpečí na cestách dřív, než se na jaře objeví kupci a ožijí městské jarmarky. Proto si nechal zavolat Viléma z Landštejna, který zastával úřad nejvyššího purkrabího a měl kromě jiného na starosti pořádek v zemi.

„Co mi k tomu povíš?“ začal císař Karel přísně, když se mocný jihočeský velmož dostavil. Na sobě měl plášť podšitý bobří kožešinou a na ramenech mu ještě tály vločky sněhu. Uctivě zůstal stát u dveří a čekal, až ho panovník vyzve, aby se posadil do křesla proti němu. Karel se k tomu však neměl. Takhle dával v soukromí najevo svou nespokojenost. Jenže Vilém byl o dobrých dvacet let starší a vypadal unaveně a tak nějak sešle. Bylo mu už víc jak šedesát let a na hlavě mu zbývalo jen pár chomáčů bílých vlasů.

„Sedni si,“ zabručel Karel, sklopil hlavu a chvíli se díval na dřevěný kroužek, který žmoulal v ruce. Kvůli starému zranění krku musel tohle cvičení absolvovat každý den. O poznání mírněji se zeptal: „Jak je možné, že jsi nic neudělal s tím lotrem Pancířem?“

„Myslíš, můj králi, rytíře Jana ze Smojna, kterému se říká Pancíř a drží hrad Žampach? Je to lapka a násilník, ale na seznamu nejhorších škůdců Českého království ho na prvním místě nemám. Ty nejnebezpečnější jsem přece potrestal už na podzim.“

„Takže se logicky posunul dopředu,“ pousmál se císař Karel. Vzápětí ale zvážněl. „Teď je podle mne ten nejhorší. Kdysi se vyznamenal v boji a já ho odměnil zlatým řetězem. Hned, jak jsem odjel ze země, jako by ztratil rozum. Přepadá a loupí, co mu pod ruku přijde. Nedělá mi dobrou službu. Ten hanebník totiž všude vykládá, že je pod mou ochranou. Musí pykat, všem pro výstrahu.“

Vilém z Landštejna přikývl a vypadal spokojeně. Samozřejmě o zločinech Pancíře ze Žampachu slyšel a uvažoval, jak jim udělat přítrž. I on se doslechl, že je prý pod ochranou císaře Karla. V takovém případě bylo ošidné proti němu zasáhnout. Mnozí z těch, kteří se římské jízdy zúčastnili, byli totiž opravdu pod ochranou císaře Karla. Bylo třeba vyčkat, až se situace po Karlově návratu vyjasní. Už dvakrát se chtěl svého panovníka zeptat, jak se to s Pancířem ze Žampachu doopravdy má, ale pokaždé je někdo vyrušil. Takže bylo konečně jasno.

„Můj pane, pokud je to tvé přání, vypravím se proti němu se zemskou hotovostí hned zítra a přivedu ho, aby mohl být řádně souzen.“

„Ne! V jeho případě nejde jen o to, že je lapka a mordýř, on urazil mou rytířskou čest. Tu věc chci vyřídit osobně. Potáhnu proti němu v čele vojska. Venku je sice sníh a mráz, ale proti italskému vedru to bude pro naše rytíře příjemná změna, nemyslíš?“

Vilém z Landštejna znal rytíře, kteří se teď pohybovali po královském dvoře, a rozhodně si to nemyslel. Ale bylo by hloupé v takové malichernosti odporovat. Proto mlčky přikývl a chystal se vstát a odejít. Císař Karel ho ještě nepropustil. Chvíli si hrál se svým dřevěným kroužkem a pak se zeptal, co soudí o situaci v Lužici.

„Starost mi dělá celé hornolužické Šestiměstí,“ pokračoval rozmrzele. „Tam se lapkové rozmnožili ještě víc než u nás. Nařídil jsem, aby se kolem měst vybudovaly příkopy a valy. Fojt Těma z Koldic měl dohlédnout, aby byly všechny opuštěné hrádky a tvrze pobořeny, ale zatím se situace moc nezlepšila. Ti lotři pokaždé prchnou za hranice do Dolní Lužice a tam je pronásledovat nemůžeme. Zatraceně, kdybych nemusel Dolní Lužici vrátit Wittelsbachům, bylo by všechno mnohem snadnější. Jenže co jsem měl dělat, když se ukázalo, že Waldemar je podvodník? Musím Dolní Lužici získat za každou cenu, ale to tamním kupcům v tuhle chvíli moc nepomůže. Co bys mi poradil?“

„Odpusť, můj pane, ale jsem nejvyšším purkrabím Českého království. Za Lužici odpovídá fojt. Já se s Těmou z Koldic viděl naposledy během Vánoc, ale nemluvili jsme spolu. Dostalo se mu však soukromého slyšení u tebe, jistě ti vše důležité vysvětlil.“

„Vykrucuješ se. Neříkej, že o Lužici nic nevíš. Co se říká mezi dvořany? Stačí podle nich Těma na úřad fojta?“

Vilém z Landštejna zpozorněl. Živě si představil, jak se císař Karel vyptává ostatních zemských úředníků, co si myslí o něm, o Vilémovi z Landštejna. Stačí s ohledem na věk na svůj úřad? To byl celý Karel. Pokud musel udělat nepříjemné rozhodnutí, uměl to vždycky zařídit, aby návrh vzešel od jiných a on jako dobrý panovník jen plnil hlas urozených rodů.

„Já si pomluv nevšímám,“ odpověděl úsečně. „Vím jen, že v Lužici jsou potíže. Stejné jako u nás. Ale to se rozhodně změní, když se Tvá Milost vrátila domů a osobně se ujala vlády.“

Císař Karel zaujatě žmoulal svůj dřevěný kroužek a nevypadal spokojeně. Chvíli bylo ticho, ale pak zvedl hlavu a nařídil, aby Vilém připravil odjezd vojska na pozítří ráno. Ale ani teď neskončil. Bylo zřejmé, že to nejméně příjemné si nechal na konec.

„Dal jsem ti do zástavy Hlubokou, abych tě odškodnil za věrnost v boji s pány pětilisté růže, když proti mně povstali. Škody, které jsi utrpěl, ti výnosy z Hluboké splatily už nejméně dvakrát. Mám pravdu? Žádám proto, abys mi ji vrátil. U Purkarce chci postavit hrad. Bude se jmenovat Karlshaus a bude mi sloužit jako opora proti Rožmberkům. To je záměr, který bys měl podporovat.“

„Jak jinak,“ kysele souhlasil Vilém z Landštejna. Na vděk císaře Karla se rozhodně spoléhat nedalo. Ale když už věci došly až sem, bylo na čase, aby si s ním vyjasnil i jinou ožehavou záležitost. Na tenhle hovor se připravoval dlouho a teď se mu zdála vhodná příležitost. Král mu odejmul Hlubokou, měl by ho tedy odškodnit jinak. Ta věc se totiž týkala rytíře, který byl opravdu pod císařovou ochranou. Tím rytířem nebyl nikdo jiný než Jindřich z Hradce, letitý nepřítel pánů z Landštejna. Doufal, že teď uspěje, neboť šlo o zemskou spravedlnost, pro kterou císař Karel tak okázale horoval. „Můj pane, mohu si postěžovat?“

„O co jde?“ opáčil opatrně císař Karel. Nejvyššího purkrabího znal a okamžitě odhadl, že nejde o bezvýznamnou záležitost.

„Jindřich z Hradce mi hned po návratu z římské jízdy začal zase škodit. Nemůže zapomenout domnělé křivdy, které jsem mu prý způsobil v tvých službách. Stará obchodní cesta z Raabu vedla vždycky kolem Landštejna, kde jsem měl právo vybírat mýto. On ji odklonil na Bystřici a dál na svůj Hradec a mýto začal vybírat tam. Naše družiny se kvůli tomu už dvakrát srazily, a dokonce tekla krev. Při té příležitosti mi vydrancoval jeden dvorec.“

„Takové spory se přece řeší při zasedání dvorského soudu. Právo vybírat mýto pod Landštejnem můžeš jistě doložit nějakou listinou.“

„Udělil mi ho tvůj vznešený otec král Jan za pomoc v boji proti Jindřichovi z Lipé. Ústně, on si na listiny moc nepotrpěl. A tys mi to mýto potvrdil, když jsi mne před lety navštívil. To jsi byl ještě kralevic a já ti pomáhal proti tvému otci.“

„To je už hodně dávno. Nemohu si pamatovat všechno,“ odpověděl s omluvným výrazem ve tváři císař Karel.

V tu chvíli Vilémovi z Landštejna došlo, že se ho panovník nezastane. Přesto si stál na svém a důrazně pokračoval: „Ale to není všechno. Jindřich z Hradce tvrdí, že jsi mu právo vybírat mýto v Hradci udělil za jeho statečnost během římské jízdy. Je to pravda?“

„Možná mi to nebudeš věřit, ale ani na to si nevzpomínám. Kdybys jen věděl, co všechno jsem musel zařizovat. Nemohu to však ani vyloučit. Nejlepší opravdu bude projednat to na zasedání dvorského soudu. Budu mu předsedat. A teď můžeš jít!“

II. KAPITOLA 

(Rok Páně 1356) 

Houfec, v jehož čele jel císař Karel, čítal necelých padesát jízdních ozbrojenců a asi stovku pěších. Vedle něj jel na robustním grošákovi Vilém z Landštejna. Foukal ledový vítr, který jim do obličejů hnal krupičky sněhu a ledu, a tak si ovázali tváře šátky a mlčeli. Ostatně, nebylo o čem hovořit. Směřovali na východ k hradu Žampachu. Tam na ně měly čekat posily od olomouckého biskupa Jana Očka z Vlašimi, který vlastnil hrad Landšperk. Na jeho panstvích Jan zvaný Pancíř škodil nejvíce.

Po dvou dnech jízdy v zimním nečasu se císař Karel sešel s moravskými posilami ve městě, které před osmdesáti lety založil na řece Orlici král Václav. Dal mu jméno Wilhelmswerd, ovšem česky se mu říkalo Ústí. Odtud to bylo do Žampachu jen kousek.

„Ví o nás?“ To byla první věc, na kterou se císař Karel zeptal landšperského hejtmana Věnka z Borov, který houfec olomouckého biskupa vedl a kraj výborně znal.

„Myslím, že nic netuší. Odtud ho určitě nikdo nevaroval a dál v kraji se o nás neví. V zimě Pancíř jen zřídka někoho přepadne. Ve sněhu jsou vidět stopy. Touhle dobou bude zalezlý se svou rotou na hradě a raději ani nebudu říkat, co se tam děje. Před týdnem prý ti lotři unesli tři dívky z jednoho mlýna pod Rychnovem.“

„Ty Žampach znáš. Popiš mi ho.“

„Stojí na zalesněném kopci, který vypadá jako bochník chleba. Na první pohled není vidět žádný strmý sráz, zdálo by se tedy, že je k němu snadný přístup. Ale to je mýlka. Nahoru vede sice pohodlná cesta, je to trojitá serpentina obklopená stromy. Po ní se dostanete k bráně předhradí, kterému se, bůh ví proč, říká Chudoba. Asi proto, že tam žijí nemajetní služebníci. Jenže když projdete předhradím, skončíte u hlubokého příkopu vytesanému napříč celou šíjí a za ním se tyčí skalní blok vysoký asi čtyřicet loktů. Ze tří stran jsou jeho stěny strmé, prakticky nepřístupné, jen od Chudoby je svah pozvolnější.“

„Jak je ta šíje široká?“

„Ne moc, akorát tak na šířku hradu. Přes příkop vede dlouhý dřevěný most, jehož poslední díl se dá zvednout. Čelo hradu tvoří masivní stavení s věžičkou, podsebitím a bránou. Za ním je malinké nádvoří zakončené masivní, i když ne vysokou hranolovitou věží, která ční nad strmými srázy. Boky nádvoří tvoří kamenný palác a hradba s podsebitím. Nenajdete tam ani píď terénu, kam by se při obléhání daly postavit žebříky. A když k výšce skály připočtete hradby a zdi stavení, je to zdola zatraceně vysoko i pro dobrého střelce. Výhodou ovšem je, že se z hradu nejde dostat ven jinak než přes příkop po mostě do Chudoby. Pokud tu obsadíme, jsou v pasti.“

„Nu, moc nadějně to nevypadá,“ povzdechl si císař Karel. Jenže dobře věděl, že při obléhání nerozhodují jen hradby, ale také to, kdo je brání. Loupeživé rytíře nebylo radno podceňovat. Uměli se bít jako málokdo a bojovali obvykle do poslední kapky krve, protože věděli, že v případě zajetí zemřou potupně rukama kata. Jenže lupičské roty nikdy neměly disciplínu a málokdy vydržely delší obléhání. Lapkové zavření v hradbách si připadali jako ve vězení a často se pokoušeli v noci tajně uprchnout nebo se pustili do odvážného, ale zcela beznadějného výpadu, aby se probili na svobodu. Právě na jejich špatnou disciplínu se muselo české královské vojsko spolehnout. A také na překvapení. Pokud o nich Pancíř nevěděl, možná nebude mít na hradě dostatek zásob, aby vydržel týden nebo dva v obležení.

„Ovšem zásoby musíme mít i my,“ upozornil celkem zbytečně Vilém z Landštejna. „Olomoucký biskup poslal dva vozy s moukou, sýry a vínem, ale to nestačí. Měli bychom něco přikoupit.“

„Tak to zařiď,“ přikázal císař Karel. Samozřejmě žádné peníze svému nejvyššímu purkrabímu nedal. Tyhle výdaje museli nést členové jeho dvora. Za to dostávali různá privilegia či do zástavy královské důchody. Jako měl třeba Vilém z Landštejna několik let ve správě celé panství Hluboká. Ovšem teď o ni přišel. Bylo na něm, aby dokázal, že si zaslouží jinou odměnu. Povzdechl si, neboť i on si musel v poslední době půjčovat, protože výnosy z Třeboně mu na plnění jeho povinností nestačily.

Večer si císař Karel nechal donést večeři do jizby v rychtářově dvorci, kde se po příjezdu ubytoval. Chtěl být sám, protože byl mrzutý. Po dvou dnech jízdy v chladném počasí ho nepříjemně pobolívaly klouby. Tohle byla obvyklá nemoc rytířů, ale on přece nebyl ještě tak starý. Bylo mu teprve čtyřicet let, cítil se silný, chutnalo mu jídlo i víno a milovat se s ženami ho bavilo jako zamlada.

Jeho lékař Havel ze Strahova mu radil odpočívat, dávat si teplé zábaly a nejíst tolik masa, ale hlavně omezit pití vína. S takovou radou ho poslal do háje, ale laskavě, protože si jeho učenosti nesmírně vážil a věděl, že je v dobrých rukách. Ať ho léčí a nestará se o to, co jí a pije. Najedl se a pak strávil dobrou hodinu v modlitbách.

Ráno vyrazil nejprve houfec olomouckého biskupa, který měl za úkol obsadit cesty pod kopcem, kterými by se dalo ze Žampachu uprchnout. Asi hodinu po nich se vydaly na pochod hlavní síly v čele s Karlem. Aby královské vojsko nezabloudilo, doprovázel ho rychtář Zbyšek. Opásal se mečem a prosil, aby se směl zteče proti hradu účastnit osobně, protože mu Pancíř loni ukradl několik ovcí a znásilnil manželku.

Na rozcestí pod zalesněným kopcem čekal na císaře Karla hejtman Věnek z Borov. Seděl na kmeni padlého stromu, byl zabalený až po uši do pláště podšitého liščinou a dřímal.

Když zaslechl koně, vymrštil se, Karlovi sedícímu na koni se uklonil a hlásil: „Myslím, že o nás stále nevědí. Sem shora vidět není a já dal našim koním ovázat tlamy, aby neřehtali. Lidé z osady pod kopcem dostali nařízeno být doma, aby posádku nahoře na hradě nevarovali. Kdo by vystrčil nos, přijde o něj.“

„Dobře. Teď se společně pomodlíme,“ rozhodl císař Karel. Přes noc ho bolest přešla, takže ze sedla seskočil pružně dolů sám a poklekl do sněhu. Ostatní ho následovali, i když podle pohybů a výrazů někteří ne zrovna ochotně.

Teprve pak se vojsko vydalo po cestě do kopce. Jako první šli pěší ozbrojenci, kteří se měli připlížit k valům předhradí a zajistit, aby hradní čeládka nezavřela bránu. Povedlo se jim to přesně podle plánu. Na to jezdci čekali a okamžitě vyrazili tryskem po holém návrší k předhradí. Během krátké chvíle se zmocnili celé Chudoby. Bylo to tak nečekané, že se nikdo uvnitř nezmohl na odpor. Brána horního hradu se sice otevřela a na most vyběhlo několik mužů s meči, aby se útočníkům postavili, ale když uviděli obrovskou přesilu a královské zástavy, otočili se a utíkali zpátky. Bránu za sebou zabouchli, zvedli most a za chvíli už bylo podsebití obsazeno asi třiceti lapky, kteří s Pancířem na hradě žili.

„Podařilo se,“ hlásil spokojeně Vilém z Landštejna, který si rychle spočítal, že ušetří peníze. V předhradí byla sýpka a v ní obilí. Ve sklepení našli spoustu dalších zásob, jen pivo a víno ne. To bylo uložené na hradě. V předhradí byla také hradní kuchyně, v níž se právě připravovala kaše na oběd. Ta přišla útočníkům mimořádně k chuti, i když se na každého dostalo jen pár lžic. Kuchmistr dostal nařízeno, aby se hned dal do práce a uvařil další. A aby jí bylo dost pro všechny.

Jenže Pancíř nebyl vylekaný nováček a okamžitě pochopil, že nemůže nečinně čekat. Ještě než se stačil kuchmistr dát do práce, z hradu vylétl roj hořících šípů, které zapálily střechu sýpky, kuchyně i čeledníku. Pro obránce bylo důležité předhradí zničit, aby tam královské vojsko nemělo zázemí pro obléhání. Další šípy mířily na královské vojáky, aby nemohli hasit.

I když měl Karel s sebou tucet výtečných střelců z kuše, zatím mu moc platní nebyli, protože podsebití obránce výtečně krylo, a ti mohli z úzkých střílen bez nebezpečí dál střílet. Nakonec musel Karel nechat předhradí svému osudu a se svými muži se stáhl do lesa. To už střechy hospodářských budov stály v plamenech.

Vilém z Landštejna měl naštěstí své zkušenosti a tušil, co se stane. Ještě před začátkem ostřelování stihli jeho služebníci naložit zásoby jídla na dva povozy a odvézt do bezpečí. Věděl totiž, že tenhle boj rozhodne spíš placka s kusem sýra než meč. A taky to, aby jejich muži během dne venku příliš nepromrzli. Na mýtině v lese nechal postavit dva velké stany a před nimi dal zapálit ohně, kde se vojsko průběžně ohřívalo.

„Co dál?“ zeptal se císař Karel svých velitelů, když se v jednom ze stanů usadil na nízkou rozkládací stoličku, kterou mu přinesl jeho komoří.

„Do večera se nebude dít nic. V noci se pokusí uprchnout,“ odhadoval Vilém z Landštejna. „Pod skálou musíme zapálit ohně, abychom viděli, bude-li se něco dít. Ovšem nemá cenu ohrožovat životy našich. Musíme zřídit pár záseků a přístřešků, kam se stráže ukryjí. Nikdo nesmí spát, vojsko musí být v pohotovosti.“

„Problém mají už teď,“ hlásil spokojeně hejtman Věnek z Borov. „Podle kuchmistra na horním hradě není k jídlu skoro nic. V předhradí pro ně vařil a jídlo se do paláce nosilo. Pancíř byl přesvědčený, že sem si nikdo netroufne.“

„Žádný strom neroste do nebes,“ ušklíbl se císař Karel. „Jistě, v noci zkusí uprchnout. Ale ne všichni. Pancíř pošle na zkoušku jen jednoho nebo dva, aby viděl, zda jde vyklouznout. Proto nesouhlasím s urozeným panem Vilémem. Pod hradem postavíme stráže, ale jen pod těmi nejméně strmými stěnami. Pod věží, kde je příkrý sráz, žádná nebude. Ani oheň tam nesmí hořet. Musí to vypadat, že jsme hloupí a myslíme si, že tudy se uprchnout nedá. Předpokládám, že právě tam se za tmy nějaký lotr spustí po provaze dolů.“

„A my na něj budeme ve tmě čekat.“

„Budeme, ale nezajmeme ho hned. Musí si myslet, že se to povedlo. Předpokládám, že to kolem obhlédne a pak dá znamení těm nahoře, že je vzduch čistý a odplíží se do lesa. Teprve tam ho zajmeme, ale tak, aby nevydal ani hlásek. Klidně mu podřízněte krk. Ti nahoře se určitě nespustí dolů hned. Budou ještě chvíli vyčkávat. Když ale bude všude ticho, odváží se taky. A my je pochytáme v lese. Jasné?“

Věnek z Borov vrhl uznalý pohled na svého panovníka a i Vilém z Landštejna se nad tím chytrým úskokem pousmál. Císař Karel měl opravdu spoustu zkušeností a tenhle trik znal z francouzských rytířských zpěvů. Ke své škodě Pancíř písním minesengrů neholdoval. Do rána byl i s celou lupičskou rotou v rukách českého krále a hrad obsadilo panovníkovo vojsko.

Za východu slunce uvázali královi muži na silné větve oprátky a na ně postupně věšeli jednoho lapku po druhém. Jako poslední měl být popraven Jan ze Smojna. I tentokrát měl na sobě svůj proslulý pancíř, bez něhož neudělal krok a díky kterému si vysloužil svou přezdívku.

Císař Karel sledoval exekuci z křesla, které na mýtinu přinesli z paláce. Dosud v něm na hostinách sedával Pancíř. Když ale došlo na něj, Karel vstal a vydal se k mohutnému dubu, z jehož větve visela oprátka a pod ní byla postavena lavice, na kterou dva vojáci spoutaného Jana ze Smojna vysadili. Karel se na něj přísně zadíval a pak mu sám přehodil oprátku přes hlavu a rukou utáhl kolem krku smyčku.

„Nedávám na krk pokaždé jen zlatý řetěz! Jsou i jiné, které přísluší lotrům. Skončete to!“

Jeden z vojáků přikývl a pak svalil lavici, na níž proslulý lapka čekal na svůj konec.

Do Třeboně se vrátil Vilém z Landštejna pobouřený, ale také zamyšlený. Za okny už byl slyšet zpěv ptáků, poslední sníh zmizel, stromy začínaly rašit a rolníci si připravovali pluhy. Orat obvykle začínali na svatého Jiří. To bylo za týden.

„Co se stalo?“ dorážela na něj jeho žena. Ale odpovědi se vyhýbal, až na něj Eliška z Dubé přísně udeřila: „Tak mluv, ty pařeze! Zase tě král nějak poškodil?“

„Urazil,“ zabručel neochotně.

„Říkám to pořád. Opusť jeho dvůr a vrať se domů. Copak je ti tady u mě zle? A pak, sama už taky na všechno nestačím.“

„Hm,“ vydal neurčitý zvuk, který snad znamenal souhlas. To se Eliška z Dubé urazila doopravdy a přestala s ním mluvit.

Vilém z Landštejna dlouho váhal, ale následující den u oběda sám začal: „Jde zase o Jindřicha z Hradce. Po návratu z východních Čech svolal císař Karel dvorský soud, kde se řešil i náš spor o tu obchodní cestu. Přivedl jsem hned několik urozených svědků, kteří potvrdili, že mýto patří mně. Ale Jindřich měl také svědky, kteří zase odpřisáhli, že v Pise prý to mýto daroval Karel jemu z vděku za záchranu svého života.“

„No dobře, ale ty jsi ho vlastnil před ním. Je tedy tvoje a císař by ti ho nejprve musel odejmout, než ho dá jinému. To však neudělal.“

„Máš pravdu, i o tom zemský sudí hovořil. Jenže znáš Dětřicha Špačka z Kostomlat. Jemu nejde o spravedlnost, ale aby vypadal před panovníkem hezky. Oznámil, že ten spor je složitý, neboť neexistují žádné listiny, a navrhl tu věc prozatím odložit. To jsem samozřejmě nemohl připustit a obrátil jsem se přímo na našeho panovníka, aby rozhodl on. Chvíli si hrál s tím svým zatraceným kroužkem a pak oznámil, že jedinou spravedlivou cestou je boží soud.“

„Boží soud? A jak by si to asi tak představoval?“

„Božím soudem je prý i spravedlivý rytířský souboj.“

„Jsi už starý muž a Jindřich je mnohem mladší než ty. To by žádný spravedlivý souboj nebyl,“ vyhrkla popuzeně. Udržela se, aby ještě neřekla, že Jindřich z Hradce je navíc proslulý válečník, má sílu a výtečně ovládá meč.

„Bůh prý dá sílu tomu, kdo má pravdu,“ ironicky opáčil Vilém z Landštejna. „Zemský sudí okamžitě souhlasil, zbavovalo ho to odpovědnosti za rozsudek. Ten souboj se má odehrát na svatého Jiří na hranicích našich panství, místo si prý máme dohodnout sami. Každý si smíme přivést pět svědků a přítomen bude i vikář Arnošta z Pardubic.“

„Doufám, že jsi odmítl!“

„Zbláznila ses? Co má rytířská čest?“

Nejprve se pokřižovala a snažila se ovládnout. Jenže se opravdu třásla, protože měla o svého muže veliký strach. Nakonec se neudržela a se slzami v očích prosila: „K čemu ti bude rytířská čest, pokud tě zraní nebo nedej bože… Jsi už starý muž a nemusíš se přece bít. To mýto nakonec můžeme oželet. Pokud odejdeš od královského dvora, ušetříme spoustu peněz.“

„Nemluv do věcí, kterým nerozumíš.“

„U soubojů je přece dovoleno poslat za sebe někoho jiného. Pošli našeho Vítka. Je chlap a s mečem to umí výtečně. Ten si s Jindřichem z Hradce poradí hravě,“ prosila. Urážky, kterých se za tahle slova dočkala, přešla, protože teď nešlo o ni, ale o jejího muže.

Vilém z Landštejna nakonec zlostně udeřil pěstí do stolu, aby vybil vztek, vstal a opustil ji. Následující tři dny se jí vyhýbal. Eliška z Dubé trávila celé hodiny v kapli a prosila Boha o pomoc. Ale marně.

Na svatého Jiří se podle dohody vydal Vilém z Landštejna na určené místo. S Jindřichem z Hradce se dohodli, že souboj svedou na rynku před hradem ve Stráži u řeky Nežárky. Souboj to byl dlouhý, protože Vilém byl ostřílený bojovník, ale Jindřich byl mladší a zápas úmyslně protahoval, aby svého soka co nejvíce unavil.

Vilém z Landštejna nakonec podlehl. Domů ho přivezli na voze v bezvědomí. Poranění nohy nebylo nebezpečné, zato rána mečem, která rozsekla rameno a zasáhla krk, vážná byla. Jakmile ji třeboňský ranhojič uviděl, pokřižoval se a okamžitě zavolal děkana, aby dal urozenému rytíři poslední pomazání.

Tři dny po osudném souboji mocný jihočeský velmož zemřel.

III. KAPITOLA 

(Rok Páně 1356) 

Po návratu z římské jízdy přestal být Jan z Landštejna na příkaz arcibiskupa Arnošta z Pardubic kaplanem královny Anny Svídnické. Zdůvodnil to tím, že nemá dostatečné teologické vzdělání. Ve skutečnosti se mu nelíbil důvěrný vztah, který se mezi nimi během italského putování vytvořil. Podle arcibiskupa měl Jan z Landštejna z hlediska věrouky velice pobuřující názory a považoval za škodlivé, aby je přijala i česká královna.

Anna Svídnická se pokusila Arnoštovo rozhodnutí zvrátit u svého manžela, ale ten striktně odmítl zasahovat do církevních záležitostí. Ovšem měl svou ženu rád, a tak se jí začal vyptávat, proč by nemohla mít jiného kaplana. Poctivě se mu přiznala, že ji baví s Janem diskutovat. Ani ne tak o víře, jako o životě. A také o umění, protože se málokdo vyzná v literatuře jako on.

„Vyhovím ti,“ řekl po chvilce uvažování Karel. „Ovšem jinak než myslíš. Jan z Landštejna si za svou službu už zaslouží nějaké obročí. O obsazování far rozhoduje arcibiskup, ale jmenování kanovníků je věc má a papežova. Nedávno zemřel kanovník kapituly při Svatém Vítu. Je to slušná prebenda. Dostane ji on, alespoň bude po ruce. Když si chci odpočinout, zvu různé zajímavé muže a povídám si s nimi. Nejčastěji během večeře a často tam býváš i ty. Proč bychom si občas nepopovídali s učeným kanovníkem?“

„Jsi ale často pryč,“ upozornila.

„To se změní. Chci, abys mne na cestách doprovázela. Copak se ti v Norimberku nelíbilo?“

„Moc času jsi mi tam nevěnoval.“

„Ve dne musím jednat, ale noci jsme přece trávili spolu. Chci syna! Pokud však odjedu a ty zůstaneš v Praze sama, můžeš si ho pozvat. Ovšem jen v přítomnosti tvého fraucimoru.“

„To je snad samozřejmé,“ opáčila skoro uraženě. Císař Karel se zasmál, objal ji a políbil.

Od toho rozhovoru uplynulo několik měsíců, než přišel souhlas, nebo jak se říkalo aprobace, z Avignonu. Na konci února se Jan z Landštejna stal kanovníkem kolegiátní kapituly všech Svatých na Pražském hradě. Nepříjemné na tom bylo, že nedávno zemřel i její probošt a tohle prestižní místo získal Petr z Rožmberka. Byli sice příbuzní, ale jejich rody stály už řadu let proti sobě. Většinu věcí si však po svém nástupu vyříkali a navzájem si slíbili ctít fakt, že se stali v kapitule bratry.

I když měli kanovníci možnost, teoreticky ba dokonce povinnost, spát v budově kapituly, která se nacházela vedle staveniště nové katedrály, více než polovina z nich měla domy ve městě a tam i žila. Do kapituly chodívali jen na její zasedání, někdy na mše, ale hlavně pro jídlo a peníze, na které měli nárok. Svůj dům na Starém Městě pražském měl i Petr z Rožmberka.

Jan z Landštejna se po návratu z Itálie znovu ubytoval u vdovy Kašky nedaleko Koňského trhu. Ovšem své druhy ze studií tam už nenašel. Zbylá dvě lůžka obsadili dva mládenci ze Slezska. S nimi žádná velká zábava nebyla, protože brali vysoké učení mimořádně odpovědně a vážně.

„Když jsi teď ten kanovník, budeš mi týdně platit o groš víc,“ oznámila mu vdova Kaška, hned jak se zprávu o jeho obročí dozvěděla. „Už nejsi chudý student.“

„Ne, to nejsem. Jsem jen chudý a zadlužený kanovník.“

„Vymlouváš se,“ zasmála se. Byla to šťastná žena, která brala život takový, jaký byl a nikdy se netrápila kvůli hloupostem. „Kde bys ty dluhy pobral? Ty, syn předního českého velmože. Jo, že mají dluhy studenti, to chápu. Ale ty?“

„Neumíš si představit, kolik mě stála účast na tažení císaře Karla do Říma,“ povzdechl si upřímně.

„Asi jsi tam měl moc holek a večery jsi propil s kamarády. To se pak stříbrňáky snadno rozkutálí,“ kroutila hlavou, protože si neuměla představit nic, za co jiného by se daly peníze utratit.

„Plácáš hlouposti, jsem kněz. Víš ty, kolik stálo ubytování, jídlo a píce pro koně?“

„To přece platil císař. Byla to jeho jízda a vy jste mu sloužili.“

„Sloužili, ale všechno jsme si museli zaplatit sami.“

„Tak proč jste s ním vůbec jeli?“

„Je to naše povinnost. Myslíš si snad, že zemští úředníci od něj dostávají zaplaceno? Vůbec ne, chod svých úřadů si platí sami. Ale přiznám se ti, že jsem opravdu utrácel víc, než jsem musel. Přivezl jsem si osm knih a ty všechny jsem musel zaplatit.“

„Hm, a kolik taková zbytečnost stojí?“

„Za zbytečnosti se obvykle platí nejvíc,“ vykládal dobromyslně a byl zvědavý, jak bude reagovat. „Těch osm knih mě stálo asi tolik, jako kdybych si koupil menší vesnici.“

Spráskla ruce a pak přísně oznámila: „Když máš na takové hlouposti stříbra dost, chci o dva groše víc, ne o jeden.“

„Jsi ženská hamižná a skončíš v pekle,“ varoval ji vesele. To zvýšení nájmu si mohl dovolit, i tak bylo lůžko u ní mnohem levnější, než by sehnal jinde. V budově kapituly se mu rozhodně spát nechtělo, protože tam vládl přísný řád.

„Jo, a dvakrát měsíčně se za mne budeš modlit, abych v pekle neskončila,“ dodala s úsměvem. „Takže ujednáno?“

Když následující den ráno vyšel Jan z Landštejna na ulici, čekala tam na něj mladá a celkem hezká dívka. Měla černé kudrnaté vlasy, velké důvěřivé oči a byla štíhlá. Ne však hubená jako některé řeholnice, které tak stavěly na odiv svou zbožnost. Měla štíhlý pas a příjemně zakulacené boky. Za ruku vedla malou, asi čtyřletou holčičku. Obě byly oblečené dost chudě.

Jan z Landštejna ji chtěl obejít, protože si myslel, že chtějí almužnu, ale zastavila ho. „Ty mě už neznáš?“ zeptala se a polykala slzy.

Teprve teď se na ni pozorněji zahleděl. Samozřejmě ji poznal hned. Jmenovala se Anežka, byla dcerou obchodníka se dřevem z Podskalí a po Janově návratu domů ze studií před pěti lety spolu strávili několik nocí. Tehdy ji Jan připravil o panenství. To bylo v době, kdy na Čechy udeřil mor a lidé si v zoufalství chtěli užít alespoň těch pár týdnů, které jim podle jejich přesvědčení ještě zbývaly.

„Stalo se něco?“ zeptal se opatrně a ukázal do podloubí, aby nebyli všem na ulici na očích.

„Nemáme kam jít,“ vyhrkla a pak se vydala se sklopenou hlavou pod masivní klenutí u výstavného domu bohatého soukeníka Oubrama.

Jan z Landštejna ji chtěl odbýt, že to není jeho věc, ale nějak se mu to příčilo. Smířlivě se proto zeptal, proč jde za ním.

„Protože Johanka je tvá dcera,“ přiznala a pak dívenku zvedla v bláhové naději, že ji Jan uchopí do náruče. Ten ale nechal ruce svěšené podél těla a nejistě si ji prohlížel. Ano, věk by zhruba souhlasil, jenže vyspali se spolu nejvýše pětkrát a pak ji už nikdy neviděl.

„Kdo ví, čí je?“ opáčil skoro nepřátelsky.

„Na svatý kříž mohu odpřisáhnout, že jsem kromě tebe pak už s nikým jiným nespala. Otec chtěl, abych na tebe podala žalobu, jenže k čemu by to bylo? Nakonec se smířil s tím, že budu žít v hanbě. Směla jsem doma zůstat a pracovala jsem jako obyčejná děvečka. Ven jsem moc nechodila, aby si na mě sousedé neukazovali prstem. Jenže otec minulý týden zemřel a dům zdědil můj bratr. Křičel na mě, že zmrhanou děvku s bastardem pod svou střechou trpět nebude a vyhnal nás,“ vykládala hořce a pak se znovu rozplakala.

„Opravdu je moje?“ zeptal se Jan celkem zbytečně a zadíval se dívence do obličeje. Měla úzkou tvář a chytré oči. Něčím mu připomínala jeho matku Elišku z Dubé.

„Nemusíš mi věřit, ale je!“ řekla a polykala slzy.

„Tak pojď,“ rozhodl se. „Všechno si ale ještě ověřím. Pokud však spolu zůstaneme, pak jen kvůli té malé jako bratr a sestra. Složil jsem slib celibátu.“

Uchopil holčičku za ruku, společně přešli ulici a vstoupili do domu vdovy Kašky. Byla v kuchyni za mázhauzem a vařila. Když vešli a Jan oznámil, že ta dívenka je asi jeho dcera, první, co udělala, že jí rychle naložila do misky kaši s medem. Malá Johanka se sice způsobně pokřižovala, ale pak se na jídlo hladově vrhla.

Chvíli diskutovali, kam by mohla Anežku s holčičkou uložit. Jenže dům byl malý a jizba, kterou pronajímala, byla kromě její jediná, která byla k dispozici. Nakonec prohlásila, že ani jí se ti dva zbožní studenti ze Slezska moc nelíbí. Byla sama a od nájemníků vyžadovala alespoň trochu zábavy. Jan jí často vyprávěl o svých cestách a ona jemu o tom, co se v ulici stalo nového. Ale ti dva se jí vyhýbali a tvrdili, že nemají čas a musí studovat.

Dohodli se rychle. Kaška je okamžitě vypoví ze svého domu a jizbu přenechá Janovi, ovšem bude platit dvojnásobek toho, co původně od všech dohromady dostávala. Navíc bude platit za jídlo, neboť Anežka s dcerou budou samozřejmě jíst tady. Pokud s nimi bude jíst i Jan, připlatí si. Anežka bude navíc v domě zadarmo uklízet. Když si na to plácli, zeptal se Jan Anežky, kde má své věci.

„Bratr mi je odmítl vydat. Prý děvka nemá na nic nárok.“

„Tak jdeme,“ řekl chladně. Zaplatil jednomu povozníkovi, který jel s ním. Rázně Anežčinu bratru vysvětlili, co je to krádež a co by ho mohlo čekat. Odpoledne spolu s povozníkem převezli Aněžčinu truhlici k vdově Kašce, a zrovna když ji dopravili do jizby a vybírali místo, kam ji postaví, ozval se na schodech dupot.

Do místnosti vtrhl Janův starší bratr Vilém, královský kancléř a probošt vyšehradské kapituly. Byl zadýchaný, neupravený a zmatený. Opřel se o kamenné ostění, jako by na něj přišla slabost, a vyhrkl: „Náš otec zemřel. Zabil ho ten lotr Jindřich z Hradce!“

Dceři císaře Karla Kateřině bylo už skoro čtrnáct let. Za Rudolfa, nejstaršího syna rakouského vévody Albrechta Habsburského, byla zasnoubená před dvanácti lety a od té doby ji vychovávali na vídeňském dvoře, i když se občas vracívala do Prahy. Většinou tehdy, pokud došlo k roztržce mezi Lucemburky a Habsburky.

Svatbu s o tři roky starším Rudolfem oslavila už v roce třináctistém třiapadesátém, ovšem šlo o symbolickou svatbu v zastoupení. Nicméně tehdy směla svého Rudolfa poprvé políbit. Její dvorní dáma Hedvika ze Sulzbachu jí vysvětlila, jak má správné milenecké políbení vypadat a Kateřina dokázala překonat ostych a zvládla to podle svého názoru výtečně. Rudolf to tehdy s překvapením ocenil, byť k tomu došlo před očima vídeňského dvora, a hlavně jeho přísné a zbožné matky Johanky z Pfirtu.

Od té doby se směli občas pod dohledem setkávat, a dokonce někdy i políbit. Poté, co Johanka z Pfirtu zemřela, si někdy Rudolfova ruka dovolila i něco víc. Ovšem jinak se ke Kateřině choval jako rytíř a bylo zřejmé, že se mají opravdu rádi a těší se na chvíli, kdy se stanou manželi doopravdy. K tomu však mohlo dojít, až bude Kateřině čtrnáct let, protože to byl věk, kdy směla podle církve ulehnout s mužem do lože. A ta doba se nezadržitelně blížila. Jak to však v životě bývá, zrovna když je třeba, objeví se na nebi mráčky. Z říšského sněmu v Norimberku se rakouský vévoda Albrecht vrátil mimořádně rozladěný. Přezdívalo se mu Moudrý, ale častěji Chromý, protože před více než dvaceti lety ochrnul na obě nohy. Proto ho všude dopravovali na nosítkách. Na nosítkách ho samozřejmě donesli i k honosné tabuli. Ten večer hodlal povečeřet jen s rodinou a několika důvěrníky.

Kateřina seděla vedle Rudolfa a pod stolem se tajně drželi za ruce. Aby si potvrdili, že se mají rádi, občas jeden toho druhého pošimral prstem na dlani, což bylo znamení, aby se na sebe podívali a usmáli. I Rudolf byl ten večer rozmrzelý stejně jako jeho otec, protože od kancléře Heimana už věděl, co obsahuje Zlatá bula pro říši, kterou vydal jeho lucemburský tchán.

Albrechtovi Habsburskému nejprve všichni připili na dlouhá léta panování, na to si u vídeňského dvora potrpěli. Zatímco kuchmistr s pomocníky roznášel mísy s jídlem, začal rakouský vévoda útočně: „Tak nevím, zda to Karel se svatbou své dcery myslí upřímně.“

„My už ale svatbu měli,“ skočila mu do řeči Kateřina. I když byla v rodině nejmladší, o svá práva se vždycky uměla poprat.

„V zastoupení. Dosud nebyla v manželském loži završena,“ upozornil významně se vztyčeným prstem Albrecht. „Podle kanonického práva lze proto takovou svatbu zrušit.“

„Nestraš ji!“ napomenul ho ostře jeho syn. Cítil, jak ho její ruka pod stolem pevně, ale hlavně polekaně stiskla. O něco mírněji pokračoval: „Císař Karel je Lucemburk, co bys od něj chtěl? Ale v současné situaci je pro nás stále výhodný. Když ne jako dobrý spojenec, tak alespoň ne jako nepřítel. Vrátit Kateřinu by znamenalo válku.“

„To vím taky. Ale mně jde hlavně o tebe. A o naše rakouské vévodství,“ vysvětloval úsečně Albrecht Habsburský. „Naši slavní předkové se vždycky podíleli na volbě římského krále. Mnozí jím i byli. Ale Karel v Norimberku vydal zákon, podle něhož Habsburkové už kurfiřty nejsou. Taková urážka!“

Kateřina mlčela, protože do vypjatých diskuzí raději nikdy nezasahovala. Nicméně v duchu si myslela, že si za to Habsburkové mohou tak trochu sami. Když před lety mluvila s otcem o chystané korunovaci římským králem, posteskl si jí, že Habsburkové vedou opatrnickou a dvojakou politiku.

Aby si neznepřátelili Ludvíka Bavora, nepodpořili ho, byť už tehdy byla Kateřina zasnoubená s Rudolfem. Po Bavorově smrti zase, aby neurazili Karla, se nezúčastnili setkání kurfiřtů, na němž byl římským protikrálem zvolen Günther ze Schwarzburgu. Ovšem nepostavili se ani za Karla a vyčkávali. A tak s nimi její otec přestal počítat.

„Je to urážka. A ještě víc jde o ztrátu našeho vlivu v říši,“ soptil Rudolf. „Ovšem sám jsi mne učil, že zlost je pro vládce špatný rádce. Nic nelze nechat bez odplaty. Ta se musí připravit pečlivě, aby zasáhla na správném místě. Já se Kateřiny nevzdám a ostatně, ani by to žádný smysl nemělo.“

„Děkuju za poučení,“ ironicky se ušklíbl Albrecht Habsburský.

„Tak co navrhuješ?“

„V první řadě chci, aby byl můj sňatek s Kateřinou podle církevního i světského zákona platný. Začátek léta by byl pro naši svatbu tím nejlepším časem. Pak spolu s ní císaře Karla navštívíme a v klidu s ním proberu, co může Habsburkům nabídnout.“

„Kdyby nám chtěl něco dát, pověděl by mi o tom v Norimberku. Byla spousta času a několikrát jsme spolu jednali.“

„Máš pravdu, ale já ho chci jen uklidnit, aby si byl jistý, že mu od nás nic nehrozí. Mám pár nápadů, ale ty probereme jen spolu mezi čtyřma očima.“

Albrecht Habsburský přimhouřil oči, pak se pousmál a bez jakéhokoli přechodu zvedl číši a připil Kateřině na její krásu. Pochopila sice, že otec bude mít asi problémy, ale ostatně, nemusel být vůči Habsburkům tak nesmlouvavý. Její Rudolf nebyl rytíř, kterého by bylo radno ponižovat. Mezi kurfiřty určitě patřil.

Úkosem vrhla na manžela krátký pohled a uvědomila si, že už brzy mu bude ležet v náruči. Její dvorní dáma Hedvika ze Sulzbachu ji na svatební noc připravovala už teď a několikrát spolu probíraly i ty nejintimnější záležitosti. Spíše ji však strašila, než aby ji povzbuzovala. Přesto se Kateřina těšila. Neodolala a Rudolfa pod stolem nesměle pohladila po stehně. Bylo pevné, svalnaté, jak se na rytíře slušelo.

O dva měsíce později manželství ve svatebním loži úspěšně završili.

IV. KAPITOLA 

(Rok Páně 1356) 

Na svůj Krumlov byli páni z Rožmberka nesmírně pyšní. Před padesáti lety ho zdědili od svých příbuzných a udělali z něj své hlavní sídlo. Byl výstavný, a přitom díky meandrům Vltavy, které obklopovaly skalnatý ostroh s hradem, prakticky nedobytný. Mezi českou šlechtou se s obdivem říkalo, že nejlepším domácím hradem je Šternberk, samozřejmě pokud se nepočítaly ty královské. Ale Rožmberkové věděli své.

Krumlov jim spolu s majetkem, dalšími hrady a početným příbuzenstvem dával pocit, že jsou nedotknutelní. To rozhodně platilo dříve, jenže za Karla se situace změnila. Začalo to tím, že Jindřich, nejstarší syn nejvyššího zemského komořího Petra z Rožmberka, padl v osudné bitvě u Kresčaku. Dalším synem byl Petr, jenže toho otec vychoval pro církevní dráhu. A tak se po otcově smrti stal hlavou rodu a také zemským komořím až třetí syn Jošt, přezdívaný Jodocus. Byl to muž zlostný, svárlivý a ješitný.

Jako bolestnou ránu nosil vzpomínku na otce, který řekl, když se dozvěděl o Jindřichově smrti, proč zrovna on? A Jošt si dosadil nevyřčené: „Proč raději ne Jodocus?“ Chtěl všem dokázat, že je stejně dobrý, jako byl jeho mocný otec a odvážný bratr. Proto se přidal k odboji Jindřicha z Hradce, i když mu to matka Kateřina ostře vyčetla. Jak se později ukázalo, měla pravdu. Jodocus se pak na chvíli uklidnil, i když ztratil úřad nejvyššího zemského komořího. Jenže v loňském roce matka zamřela a v rodu nebyl nikdo, kdo by Jošta mírnil.

Když se dozvěděl, že císař Karel hodlá u Purkarce postavit nový hrad pojmenovaný po panovníkovi Karlshaus, vybuchl zlostí. Navíc ho Karel ponížil tím, že odmítl vydat souhlas, aby se stal poručníkem dětí jeho zemřelého přítele Jana z Michalovic. A na dovršení všeho jmenoval po smrti Viléma z Landštejna nejvyšším purkrabím Ješka z Vartenberka. Ten do té doby zastával úřad nejvyššího komořího, který panovník před čtyřmi lety Joštovi odejmul. Ale místo aby mu ho teď vrátil, jmenoval nejvyšším zemským komořím Čeňka z Lipé. Jošt svolal všechny příbuzné a oznámil jim, že zvůli, jako je stavba nového královského hradu u Purkarce, páni pětilisté růže nikdy nedovolí.

„Odpusť, ale tvému hněvu nerozumím,“ začal jako první jeho starší bratr Petr. „Král má právo stavět hrady. Panství Hlubokou získal zpět a staví právě tam. Mezi jeho hradem a naším Krumlovem leží město Budějovice a je to den jízdy na koni. A pokud by ti náhodou šlo o náš Bavorov, tak ten zase odděluje od Karlshausu město Vodňany.“

„Ty tomu tak rozumíš,“ naštvaně ho přerušil Jošt. „Jsi Rožmberk a měl bys hájit naše zájmy, ne královské.“

„Hájím především rozum. Jsem služebník církve a vím, že rozbroje v zemi k ničemu nevedou, jen k bídě a utrpení prostého lidu. Proč dělat potíže, když nás to vlastně nijak zvlášť neohrožuje?“

„Tak se za ten tvůj prostý lid pomodli.“

„Pomodlím, ale proti císaři Karlovi s vámi nepůjdu.“

„Dalo se to předpokládat, když jsi teď Karlův pohůnek. Proč by tě jinak udělal proboštem?“

„Ze stejného důvodu, jako tobě nevrátil úřad podkomořího,“ chladně opáčil Petr z Rožmberka a vstal od stolu s rukou na jílci meče. I když byl probošt, na rodinnou sešlost se vydal raději ozbrojený. Znal svého mladšího bratra. Přísně pokračoval: „Náš panovník potřebuje kolem sebe muže čestné a chytré.“

„Tuhle urážku mi zaplatíš,“ zavyl bledý zlostí Jošt a pokusil se tasit meč. Ale jeho mladší bratr Oldřich ho spolu s Jindřichem z Hradce popadli za ruce a nedovolili mu to. Petr však stejně nečekal a rychle síň opustil. Otevřeným oknem bylo slyšet, jak na nádvoří volá na štolbu, aby mu hned osedlal koně a nechal otevřít bránu.

„To mu vrátím,“ křičel Jošt a chvíli sebou zmítal, i když věděl, že ti dva ho nepustí. Teprve když se trochu uklidnil a posadil se, jednání pokračovalo.

„Jižní Čechy jsou naše,“ začal Jošt z Rožmberka hlasem, který nepřipouštěl námitky. „Možná je ten hrad daleko od našich panství, ale nejde přece jen o Karlshaus. Jde o to, že o něm Karel s námi vůbec nejednal. Jednou ustoupit znamená ustupovat pořád.“

„Vydat zemský zákoník jsme mu také nedovolili,“ připomněla Joštova teta, stařičká Markéta z Rožmberka. Bývala manželkou Bavora ze Strakonic, a když bezdětná ovdověla, dožívala na Krumlově. V tuhle chvíli byla v celém rodě vůbec nejstarší, a to jí dávalo právo hovořit i do záležitosti mužů. Na rozdíl od Joštovy matky Kateřiny měla vždy bojovného ducha, protože Lucemburkové jí nikdy po chuti nebyli.

„A nedovolíme mu ani tohle,“ potvrdil důstojně Jošt. Už se uklidnil, neboť cítil, že se mínění v hodovním sále naklání na jeho stranu.

„Ostatně, kdo by se tu v kraji postavil na obranu našeho krále, když jsem v čestném souboji zabil jeho hlídacího psa Viléma z Landštejna,“ přidal se Jindřich z Hradce. „V širokém okolí není nikdo tak mocný, aby si troufnul postavit se proti nám.“

„I tak nepovažuji boj za rozumné řešení,“ nesouhlasil jeho mladší bratr Oldřich. „Nestačilo by vznést protest?“

„Možná stačilo, ale ne před Karlovým dvorem,“ připustil tajemně Jošt z Rožmberka. „Obrátíme se na kurfiřty se stížností, že císař Karel pošlapává starobylá práva domácích urozených rodů.“

„K čemu to bude?“ kroutil nesouhlasně hlavou Jindřich z Hradce. Podle jeho názoru byl meč jediným prostředkem, k němuž se má rytíř uchýlit.

„Na to snad ani nemáme právo,“ namítl váhavě Dobeš z Kamenice. Jeho manželkou byla Joštova sestra Mecela a on sám zastával úřad urburního písaře. Nebýt jí, tak vysoké postavení na královském dvoře by nezískal. Tomuhle jednání by se raději vyhnul, kdyby ho sem Mecela neposlala. V tom ji poslechnout musel.

„Je Karel císařem? Je! A kdo jiný by mu měl na říšském sněmu říci, že se nechová správně, než kurfiřti. Jen oni ho mohou přimět, aby ustoupil, a přitom netekla krev.“

„Naštve ho to.“

„To klidně může. Ale on kurfiřty potřebuje. Zlatá bula pro říši není ještě hotová. V zimě se bude o jejím dokončení jednat v Métách. Nemůže si je rozkmotřit.“

„Proč by se měli postavit proti němu jenom kvůli nám a naší stížnosti?“

„Aby příliš nevyrostl, to je snad jasné. Všechno jsem promyslel,“ vykládal rozšafně Jošt. „Každou takovou věc využijí, aby v Métách dosáhli svého.“

„Jenže Karel je český král. Zatahovat do sporu kurfiřty mi tak trochu zavání zradou,“ pokračoval v pochybnostech Dobeš z Kamenice. On zemské právo znal stejně jako to říšské.

„Nesmysl, dneska se to tak nebere. Jaký je názor vás, ostatních?“ obrátil se Jošt na příbuzné, kteří ho sice sledovali, ale zatím z opatrnosti mlčeli.

Po chvíli ticha se znovu ozval Jindřich z Hradce: „Ani mně se nelíbí, abychom se dožadovali pomoci v říši u mužů, kterým jsme úplně lhostejní. My se musíme chovat jako rytíři. Abych byl přesný, jako čeští rytíři. Jak říkal slavný král Jan, my se boje nebojíme a z bitvy neutíkáme. Do Purkarce se už sváží dřevo na stavbu. Navrhuji vpadnout tam a všechno spálit.“

Diskutovali dlouho a přitom se vypil skoro celý soudek bílého vína dovezeného až z Porýní. Nakonec přijali návrhy oba, zašlou stížnost kurfiřtům a provedou ozbrojený výpad na staveniště u Purkarce. A případně i na jiné královské statky.

„Jsou nepoučitelní,“ mračil se zlostně císař Karel, když se dozvěděl o novém odboji jihočeských pánů pětilisté růže. „A prsty v tom má zase ten Jodok.“

„Je na čase srazit ho konečně na kolena,“ konstatoval Ješek z Vartenberka chladně. Joštova matka Kateřina byla jeho tetou, a když zemřela, ani ho nepozval na pohřební tryznu. Severočeským šlechtickým rodům se vůbec nelíbilo, co Rožmberkové dělají, jako by jen oni stáli v čele českého panstva. A jak se nad ostatní povyšují. K jeho údivu však císař Karel lehce zakroutil hlavou. Výraznější gesta mu však ztuhlý krk nedovoloval. Samozřejmě nepřiznal pravý důvod své smířlivosti. Poté, co musel pro odpor panstva prohlásit, že jeho zemský zákoník shořel, a proto ho nemůže předložit sněmu k projednání, si další větší konflikt s panstvem dovolit nemohl. Byla tu však ještě jedna hrozba. Rožmberkové měli vždycky blízko k rakouské šlechtě a vztahy Českého království s Habsburky byly zrovna napjaté. Konflikt s rakouským vévodou si Karel nepřál. Proto chtěl jednat opatrně.

To ovšem neznamenalo, že ustoupí. Ve spisu slavného Julia Caesara našel zásadu, která byla použitelná v každé době. Divide et impera. Rozděl a panuj. Při první vzpouře pánů pětilisté růže šlo o Jindřicha z Hradce. Přesto mu odpustil a největší škody utrpěli Rožmberkové. Teď bylo na čase to otočit.

„Jodok jedná samozřejmě, jak to povědět, nu, hloupě,“ začal Karel vysvětlovat. V ruce měl dřevěný kroužek a bezmyšlenkovitě si s ním hrál. „Mohl bych ho označit za zemského škůdce, ale jak ho znám, on v čele těch násilností nestál. Vsadil bych se, že je to práce Jindřicha z Hradce. Myslí si, když mu prošlo zabití mého věrného přítele Viléma z Landštejna, že může všechno. Jak jsi správně řekl, je třeba srazit Vítkovce na kolena. Ovšem nikoli Jošta, nýbrž Jindřicha!“

„Pokud však vím, dopisy kurfiřtům byly napsány v Krumlově. Něco takového by Jindřich z Hradce nevymyslel a ani nesvedl,“ pokoušel se Ješek z Vartenberka obrátit pozornost zpátky na Jodoka. „Tvému majestátu dělá v říši špatnou službu.“

„To, co udělal, je samozřejmě téměř zrada, ale velký dopad mít nebude. Myslíš, že kurfiřti vědí, kdo je Jošt z Rožmberka? Já taky neznám cizí velmože, pokud nezastávají nějaký významný úřad a ty nebo Arnošt z Pardubic s nimi nejednáte. Přitom jsou někteří bohatší než Rožmberkové. V každé zemi se najde někdo, kdo s panovníkem nesouhlasí a nelíbí se mu to, co dělá. To ovšem neznamená, že bych měl takové jednání přejít mlčením, či dokonce připustit. Až přijde čas, bude se Jodok z toho zločinu zodpovídat. Ale jak jsem řekl, v první řadě musíte vrazit klín mezi něj a pány z Hradce. A musíme zabránit dalšímu drancování mého majetku. Houfec pod zástavou Jindřicha z Hradce už dokonce vypálil dvorec u Písku a zavraždil hejtmana Albrechta z Vrašova. Největším nebezpečím pro celou zem je v tuhle chvíli on.“

Ješek z Vartenberka se uklonil na znamení, že tu věc zařídí. Představoval si to sice jinak, ale svého vlivného postavení si vážil a nemínil ho ohrozit tím, že by jednal jinak, než si císař Karel přál. O dva dny později vyrazilo královské vojsko na jih. Nebylo příliš početné, ale Ješek si zajistil podporu všech tamních královských měst. Zvláště budějovický houfec byl početný a čítal několik desítek jezdců a také střelce z kuší. Budějovice a Rožmberkové byli na sebe tradičně jako pes a kočka.

Císař Karel nelenil a tentokrát zapojil do potlačení vzpoury i svého mladšího bratra Jana Jindřicha. Jeho ozbrojená družina posílená o hotovost Moravského markrabství napadla Telč, patřící Jindřichovi z Hradce. Město samo příliš dobře opevněné nebylo, ale hrad ano.

Když Jindřichův otec Oldřich Telč získal, hrad rozšířil a dobře opevnil. Stál na nepatrné vyvýšenině chráněné ze dvou stran rybníky. Měl mohutnou věž, kamenné hradby a od města byl oddělen hlubokým příkopem. Na výstavbu hradu Oldřich nelitoval peněz, protože Telč chránila na jihu nejvýznamnější obchodní cestu mezi Českým královstvím a Markrabstvím moravským.

Jan Jindřich se neukvapil, a když k Telči přitáhl, rozbil před městským opevněním tábor, ale s prvním výpadem počkal na druhý den. Z nejsnáze přístupné strany chránila město kamenná hradba, ale parkán dosud nebyl dostavěný a také brána nebyla hotová. Věži, která ji měla chránit, chybělo horní patro i podsebití.

„Na co čekáme?“ ptal se ho nespokojeně hejtman Alšík z Boskovic, který velel moravské hotovosti.

„Uvidíš zítra,“ opáčil Jan Jindřich tajemně.

Ráno dorazilo dvacet ozbrojenců, kteří se zdrželi, neboť na čtyřech vozech vezli trámy a lana. Do oběda z dovezeného materiálu sestavili dvě velké balisty a postavili je na břeh rybníka. Odtud dokázaly metat kameny přes vodu až na hradby hradu. Odpoledne zaútočily houfce Jana Jindřicha z opačné strany na město. Obránci, posílení o rytíře z hradní posádky, oba výpady odrazili. Jan Jindřich však nehnal své muže slepě vpřed. První výpady sloužily při obléhání spíše k tomu, aby velitel zjistil, kolik obránců proti němu stojí a jak jsou šikovní. Závěr byl nadějný. Rytíři byli zvyklí bojovat, ale obyvatelé Telče odvahou a obratností nevynikali. Byla jen otázka času, kdy se některý z moravských ozbrojenců vyšplhá na hradby a dostane se k bráně, aby ji otevřel.

V noci se podařilo Petrovi z Bystřičky dostat nepozorovaně z hradu a projít mezi strážemi obléhatelů. Ve dvorci v Krahulčí si vzal koně a ráno už byl v Hradci.

Jindřich ho vyslechl a vypadal mimořádně popuzeně. Jako zkušený válečník a lapka pochopil, že se věci nevyvíjejí tak, jak si představoval. Kdyby Telč bránil on, asi by dokázal Jana Jindřicha odrazit. Jenže nemohl nechat napospas Hradec. Královské oddíly už vydrancovaly dva dvorce, vypálily pro výstrahu jednu vesnici a kupce donutily, aby se svými vozy jeli přes Třeboň místo přes Hradec. To, kvůli čemu svedl souboj s Vilémem z Landštejna, mu teď chtěl císař Karel zase vzít. A to rozhodně připustit nemohl. Potřeboval by soustředit své muže tady, aby na královský houfec udeřil a zahnal ho ze svého panství.

„Kde jsou posily od Jodoka?“ křičel hněvivě na svého purkrabího, který byl v Krumlově, aby rožmberský houfec přivedl.

„Vznešený krumlovský pán odmítl svěřit vám své muže,“ žaloval purkrabí Ctirad z Pluhova Žďáru. „Prý ho drží Budějovičtí v šachu. Neútočí zatím, ale kdyby se oslabil, určitě by toho využili. V Bavorově i v Prachaticích je to prý stejné. Nebojuje se tam, ale rožmberští ozbrojenci musí být pořád ve střehu. U Jindřicha z Velešína jsem dopadl stejně.“

„Jsi pitomec,“ rozčiloval se Jindřich z Hradce, ale věděl, že spílat služebníkovi mu nepomůže. Vydal se proto do komnat své druhé manželky. Markéta z Hardeka byla hezká žena se zrzavými vlasy a s tvářemi posetými pihami. Přinesla mu slušné věno, co však bylo podstatné, pocházela z významného rakouského rodu a její bratři byli vlivnými členy vévodského dvora. Ještě ten den odešel její dopis a o týden později vtrhl houfec rakouských rytířů na jižní Moravu.

I Jan Jindřich byl zkušený válečník a nevylekal se hned při první zprávě o těžkostech doma. Bylo mu jasné, že jde jen o manévr, aby přestal obléhat Telč. Jenže byla by velká chyba, pokud by to udělal. Boj se vedl tady. Navíc se mu předešlého dne podařilo proniknout do města, i když ho zatím neměl čas obsadit celé a vydrancovat. Zatím držel jen bránu a několik domů. Tohle předpolí chránili teď jeho nejlepší bojovníci, aby se zítra mohlo celé vojsko přesunout za hradby a pokračovalo v útoku směrem k rynku a dál do hradu.

Ani Jan Jindřich nebyl samozřejmě bez spojenců. Večer vyrazil jeho posel do Olomouce a o dva dny později početný houfec biskupa Jana Očka z Vlašimi rakouské rytíře vytlačil zpátky za Dyji. Aby se drancování neopakovalo na jiném místě, houfce olomouckého biskupa týden pro výstrahu plenily na rakouské straně, a teprve když došlo k dohodě o míru, vrátily se domů. Tím byl konflikt na rakouské hranici zažehnán.

Mezitím Jan Jindřich dobyl Telč a Jošt z Rožmberka se před císařem Karlem pokořil, ovšem za podmínky, že bude uzavřen mír a jeho rod nebude nijak trestán. Tahle dohoda se však nevztahovala na Jindřicha z Hradce a jeho bratry. Ti ještě asi tři týdny vzdorovali, ale i oni začátkem srpna kapitulovali.

Jako první se na Pražský hrad dostavil Oldřich z Hradce. Císař Karel ho přijal ihned, neboť ani on neměl zájem stav napětí protahovat. Potřeboval se věnovat říšským záležitostem, které jeho moc ohrožovaly podstatně více než podle něj trochu dětinské povstání na jihu země. Jenže žádný vládce nesměl zlehčovat cokoli, co by bylo namířeno proti němu.

„Vznešený císaři, přicházím jako vyslanec mého staršího bratra a rád bych uvedl některá nedorozumění na pravou míru,“ začal Oldřich, když poklekl před trůnem, obklopený celým královským dvorem. Nebylo to poprvé, kdy se musel pokořit, aby napravil škody, které tu a tam způsobil jejich rodu Jindřich. Bylo to s ním těžké. Uměl hodně získat, ale svou nerozvážností i ztratit.

„Nešlo o nedorozumění, ale zradu,“ chladně ho přerušil Karel. Z jeho reakce Oldřich pochopil, že smíru nedosáhne tak snadno, jako tomu bylo v případě Jodoka a Rožmberků. Měl připraveno několik variant, jak jednání s králem vést. Jenže jak to tak vypadalo, bude muset sáhnout po té pro Jindřicha nejhorší.

Těžce si povzdechl a s lítostí v hlase, to on uměl zahrát výtečně, pokračoval: „Odpusť, náš vznešený králi a pane, ale ty mého bratra Jindřicha dobře znáš. A víš, že jedná vždycky rychleji, než myslí. To se ostatně v Pise hodilo. Riskoval hodně, aby Tvou Milost zachránil. Nepřipomínám to proto, že bych se dožadoval vděku. Byla to jeho povinnost. Chci jen dokázat, že některé věci dělá bez rozmyslu a bez ohledu na následky. Hned jak se přidal k pánům z Rožmberka, pochopil svůj omyl. Ale to už nebyla cesta zpátky.“

„Vždycky je cesta zpátky. Já na rozdíl od něj vždycky nejdříve přemýšlím a teprve pak jednám. Zatím netuším, jak celou záležitost uzavřít. Proto jsem souhlasil, že tě vyslechnu. Řekni, jakým způsobem si představuješ, že tvůj rod nahradí škody, které mi svým odbojem způsobil?“

„Škody vznikly i nám. Tvůj vznešený bratr dobyl a vydrancoval naši Telč. Pan nejvyšší purkrabí plenil na hradeckém panství.“

„Mohu o tom uvažovat, ale kořist je právem vítěze. Zbytečných slov padlo však už dost. Chci jasný návrh.“

Oldřich z Hradce byl zatlačený do kouta. Kdyby Karel vznesl nějaké požadavky, dalo by se smlouvat. Ale takhle, ať řekne, co chce, král jeho nabídku odmítne jako nedostatečnou a zvýší ji. Tenhle kupecký přístup nesnášel. Jenže jak věděl, císař Karel většinou jako kupec jednal, byť se oháněl rytířstvím.

„Žádáme o vrácení Telče. Za ni dáme Janu Jindřichovi výkupné sto kop grošů. Tvé královské Milosti zaplatíme totéž, ale až podepíšeme listinu o míru.“

„Sto kop, to je méně, než mne stálo vojsko, které jsem musel proti vám poslat. A co škody na staveništi v Purkarci? Jan Jindřich utrpěl rovněž značné škody, když musel zahnat rakouské houfce. On dostane dvě stovky kop grošů a já tři.“

I když se Oldřich z Hradce tvářil bolestně a zoufale, v duchu se radoval. Bylo to méně, než počítal, že bude Karel chtít. Páni z Hradce byli zámožní. Překvapilo ho, že je panovník tak smířlivý. Jenže vzápětí pochopil, že tohle ještě není konec.

„Máme tu však ještě jeden zločin,“ pokračoval ostře. „Co smrt mého hejtmana Albrechta z Vrašova? Nepadl v boji, Jindřich ho zavraždil.“

„Tak to nebylo!“