Stephen King

ČÍM TEMNĚJŠÍ,

TÍM LEPŠÍ

Copyright © 2024 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agent The Lotts Agency, Ltd.

Jacket design by Will Staehle

Jacket art: Crocodile by Pumbastyle/Shutterstock and Independent

Translation © Adéla Bartlová, 2025

Original English title: YOU LIKE IT DARKER

Illustration for Czech edition © Lubomír Kupčík, 2025

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-725-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-726-1 (mobi)

Pro dvojčata Thomase a Edwarda

Dva talentovaní pancharti

1

Můj otec – můj slavný otec – zemřel v roce 2023 ve věku devadesáti let. Dva roky před smrtí mu přišel e-mail od jakési Ruth Crawfordové, spisovatelky na volné noze, která s ním chtěla pořídit rozhovor. Ten e-mail jsem mu přečetl, protože jsem se mu staral o veškerou osobní i pracovní korespondenci. Tou dobou už se vzdal všech svých elektronických zařízení – nejprve počítače, potom notebooku a nakonec i milovaného telefonu. Zrak měl dobrý až do samého konce, ale tvrdil, že ho ze zírání do iPhonu bolí hlava. Na hostině po pohřbu mi doktor Goodwin řekl, že táta možná před poslední velkou mrtvicí prodělal několik menších.

Zhruba ve stejnou dobu, kdy přestal používat mobil – to bylo asi pět nebo šest let před smrtí –, jsem odešel ze svého místa vedoucího školního inspektora v Castle County do předčasného důchodu a věnoval jsem se na plný úvazek péči o otce. Zaměstnávalo mě to opravdu hodně. Měl sice hospodyni, ale v noci a o víkendech přešly její povinnosti na mě. Ráno jsem mu pomáhal s oblékáním a večer se svlékáním. Vařil jsem většinu jídel a tu a tam jsem musel uklidit, když to táta v noci nestihl včas na záchod.

Platil si i údržbáře, jenže Jimmymu Griggsovi už také táhlo na osmdesát, a tak jsem často dělal to, k čemu se Jimmy nedostal – ať už to bylo mulčování květinových záhonů, na nichž si táta zakládal, nebo čištění ucpaných odpadů. O stěhování do domova s pečovatelskou službou jsme ani neuvažovali, přestože by si to táta mohl dovolit; ta hromádka úspěšných románů, jež napsal během čtyřiceti let, ho velmi dobře finančně zajistila.

Poslední „napínavá zarážka na dveře“ (Donna Tarttová, New York Times) vyšla, když mu bylo osmdesát dva. Odbyl si obligátní kolečko rozhovorů, zapózoval pro obligátní fotky a poté oznámil odchod do důchodu. Novinářům to sdělil zdvořile a se svým „typickým humorem“ (Ron Charles, Washington Post). Mně řekl: „To je dost, že mám ten cirkus za sebou.“ Další rozhovory neposkytl, s výjimkou neformálního interview s Ruth Crawfordovou. Mnohokrát ho o to žádali, a on vždycky odmítl; prý už řekl všechno, co chtěl říct, a navíc i pár věcí, které si měl podle svého názoru nechat pro sebe.

„Když poskytuješ tolik rozhovorů,“ řekl mi jednou, „nevyhneš se tomu, že ti občas ujede nějaká hloupost. A přesně ty si každý zapamatuje, a čím jsi starší, tím víc je pravděpodobné, že se ti to stane.“

Jeho knihy se ale prodávaly dál, takže pokračovaly i pracovní záležitosti. Vyřizoval jsem s ním prodlužování smluv, návrhy knižních obálek a občas práva pro film nebo televizi a svědomitě jsem mu četl všechny žádosti o rozhovor, když už je nedokázal číst sám. Vždycky odmítl a nejinak tomu bylo i v případě Ruth Crawfordové.

„Pošli jí standardní odpověď, Marku – jsem polichocen, ale ne, děkuji.“ Trochu však zaváhal, protože tohle bylo přece jen jiné.

Crawfordová chtěla napsat článek o mém otci a jeho dlouholetém příteli Davidu LaVerdierovi řečeném „Butch“, který zemřel v roce 2019. Letěli jsme s tátou soukromým letadlem na jeho pohřeb na západním pobřeží. Táta byl vždycky opatrný na peníze – ne lakomý, ale opatrný – a suma, která na ten výlet na otočku padla, hodně vypovídala o jeho vztahu s chlapíkem, jehož jsem znal jako strejdu Butche. Přestože se ti dva nejméně deset let osobně neviděli, vztah to nijak neoslabilo.

Tátu tehdy žádali, aby na pohřbu promluvil. Domníval jsem se, že odmítne – jeho neochota veřejně vystupovat se vztahovala na všechno, nejen na rozhovory –, ale udělal to. Nešel na pódium, jen vstal ze svého místa a opřel se o hůl. Uměl vždycky dobře mluvit, což se s věkem nezměnilo.

„Před druhou světovou válkou jsme s Butchem chodili do stejné malotřídky. Vyrůstali jsme v městečku, kde byla jen prašná silnice a ani jediný semafor. Opravovali jsme a záplatovali auta, sportovali jsme, později jsme dělali trenéry. Jako dospělí jsme vstoupili do místní politiky a starali jsme se o městskou skládku – když se nad tím dnes zamyslím, jsou to vlastně dvě dost podobné práce. Lovili jsme, rybařili, v létě jsme hasili hořící trávu a v zimě prohrnovali ulice. Pokáceli jsme u toho pěkných pár poštovních schránek. Znal jsem ho v době, kdy jeho jméno – vlastně ani moje – už třicet kilometrů za městem nikdo neznal. Měl jsem se za ním teď v poslední době stavit, ale pořád mě něco zaměstnávalo. Říkal jsem si, že je ještě čas. Myslím, že si to říkáme všichni. Pak ten čas ale dojde. Butch byl skvělý umělec, ale také dobrý člověk. To je podle mě důležitější. Možná si to někteří z vás nemyslí, a to nevadí, je to v pořádku. Hlavní je, že jsem mu vždycky kryl záda a on zase mně.“

Odmlčel se a chvíli přemýšlel se skloněnou hlavou.

„V našem malém mainském městečku se o takových přátelích říká: Drželi jsme při sobě.“

To byla pravda – a stejně pečlivě si střežili svá tajemství.

* * *

Ruth Crawfordová za sebou měla slušný kus práce – prověřil jsem si ji. Vyšla jí spousta článků, většinou profilů osobností, v mnoha periodikách, často místních a regionálních (Yankee, Downeast, New England Life), ale zčásti i v celonárodních, například článek o zaostalém městě Derry v New Yorkeru. Co se týkalo Lairda Carmodyho a Davea LaVerdiera, měla podle mě dobrý základ, na němž by mohla článek postavit. V článcích o tátovi nebo strýci Butchovi se letmo objevila její práce, ale chtěla se do toho ponořit podrobněji: dva muži z jednoho městečka v Maine, kteří se proslavili ve dvou odlišných oborech kultury. A nejen to. Carmody i LaVerdiere se prosadili až po čtyřicítce, kdy už se většina mužů i žen svých mladistvých ambicí vzdá. Jak táta jednou řekl, mají vyježděné koleje a teď si kolem nich ještě staví zeď. Ruth chtěla zjistit, jak mohlo dojít k tak zvláštní náhodě…, pokud to vůbec byla náhoda.

„Musí to mít nějaký důvod?“ zeptal se táta, když jsem mu přečetl dopis od paní Crawfordové. „To si myslí? Asi nikdy neslyšela o těch dvojčatech, která ve stejný den vyhrála spoustu peněz v loterii, každé v jiném státě.“

„To opravdu nemusela být úplná náhoda,“ namítl jsem. „Pokud sis ten příběh samozřejmě právě teď nevymyslel.“

Počkal jsem, jestli to okomentuje, ale věnoval mi pouze úsměv, který mohl znamenat cokoli. Nebo nic. Naléhal jsem tedy dál.

„Ti bratři mohli vyrůst v domě, kde se hodně hrály loterie. Pak by to bylo o něco méně nepravděpodobné, ne? A co všechny ty tikety, které si koupili a nic na ně nevyhráli?“

„Nechápu, o co ti jde, Marku,“ odtušil táta s týmž nenápadným úsměvem. „Co se mi snažíš říct?“

„Jen že chápu, proč ji zajímá, jak je možné, že s Davem pocházíte ze stejného zapadákova a proslavili jste se až uprostřed života.“ Zvedl jsem ruce k hlavě, jako bych ukazoval novinový titulek. „Že by… osud?“

Táta se nad tím zamyslel a promnul si bílé strniště na tváři poseté hlubokými vráskami. Vypadalo to, jako by si to vážně mínil rozmyslet a svolit. Potom ale zavrtěl hlavou. „Napiš jí takový ten slušný dopis, že nemám zájem a přeju jí hodně úspěchů do budoucna.“

To jsem také udělal, i když cosi v otcově výrazu mi utkvělo v hlavě. Takhle se díval člověk, který by dokázal hodně dlouho mluvit o tom, jak s kamarádem Butchem dosáhli slávy a bohatství…, ale rozhodl se mlčet. Rozhodl se nechat si to pro sebe.

* * *

Ruth Crawfordovou možná otcovo odmítnutí mrzelo, ale svého článku se nevzdala. Nenechala toho, ani když jsem rozhovor odmítl i já se slovy, že by si to otec nepřál, když sám řekl ne, a kromě toho jsem věděl jen to, že otec měl prostě vždycky rád příběhy. Hodně četl, všude chodil s brožovanou knížkou v zadní kapse kalhot. Před spaním mi vyprávěl fantastické pohádky a někdy si je i zapisoval do kroužkového bloku. A strejda Butch? Namaloval mi v pokoji nástěnnou malbu, na níž si chlapci hráli s míčem, chytali světlušky a lovili ryby. Ruth ji samozřejmě chtěla vidět, ale malba už dávno neexistovala, přetřeli jsme ji, když jsem, jak se říká, odrostl dětským střevícům. V době, kdy nejprve tátova a potom strýcova kariéra odstartovaly raketovou rychlostí, už jsem si na Mainské univerzitě rozšiřoval pedagogické vzdělání. Protože podle toho starého rčení, kdo neumí, učí, a kdo neumí učit, učí učitele. Řekl jsem Ruth, že úspěch otce a jeho nejlepšího kamaráda mě překvapil stejně jako všechny ostatní obyvatele městečka. Jiné staré rčení z bible zase odkazuje na to, že z Nazaretu nemůže přijít nic dobrého.

Napsal jsem to paní Crawfordové, protože jsem měl trochu špatný pocit, že jsem odmítl interview. Napsal jsem jí, že rozhodně měli své sny, ostatně jako většina mužů, a stejně jako většina mužů si je nechávali pro sebe. Usoudil jsem, že tátovy příběhy a veselé obrazy strejdy Butche byly prostě stejný koníček jako vyřezávání nebo drnkání na kytaru, dokud nezačaly vynášet. Naťukal jsem to a připojil jsem ručně psané P. S.: A to byla klika!

* * *

Pod castleský okres spadá dvacet sedm měst. Největší je Castle Rock, druhé největší je Gates Falls. Harlow, kde jsem vyrostl jako syn Lairda a Sheily Carmodyových, není ani v první desítce. Od mého dětství se ale viditelně zvětšilo a táta – který také strávil celý život v Harlow – někdy tvrdí, že ho skoro nepoznává. On chodil do jednotřídky; za mě už měla škola čtyři třídy (v každé dva ročníky); dnes máme školu s osmi třídami a tepelným čerpadlem.

V době tátova dětství byla ve městě jediná silnice s upraveným povrchem – Route 9, která vedla do Portlandu. Když jsem se narodil já, byly už prašné jen Deep Cut a Methodist Road. Dnes je všude asfalt. V šedesátých letech tu byl jen jeden obchod, Brownie’s, kde staří pánové seděli okolo opravdového sudu s kvašenými okurkami. Dnes tu máme dva nebo tři a Quaker Hill Road by se dala označit za jakési centrum (když přimhouříte obě oči). Máme i pizzerii, dva salony krásy, a dokonce – jeden by tomu skoro nevěřil – nehtový salon, který se jen taktak drží nad vodou. Střední škola tu ovšem není, to se nezměnilo. Harlowské děti mají tři možnosti: střední v Castle Rocku, střední v Gates Falls nebo gympl v Mountain View, známý pod názvem Christerova akademie. Byli jsme taková parta venkovských balíků: Jezdili jsme v pick-upech, poslouchali country, pili kávu s brandy a jako každý správný křupan volili republikány. Nenajdete u nás nic výjimečného až na ty dva, kteří se tu narodili: mého tátu a jeho kamaráda Butche LaVerdiera. Dva talentovaní pancharti, jak řekl táta během toho krátkého neformálního rozhovoru s Ruth Crawfordovou.

Tvoje máma a táta tam strávili celý život? zeptal by se možná člověk z města. A ty jsi ho tam pak strávil taky? Nejsi náhodou blázen?

Nejsem.

Robert Frost prohlásil, že domov je místo, které vás musí přijmout, když tam přijdete. Je to také startovní čára, a pokud patříte mezi ty šťastnější, tak i cíl. Butch zemřel v Seattlu jako cizinec v cizím kraji. Možná mu to nevadilo, ale říkám si, jestli by přece jen nedal přednost nenápadné prašné cestě a lesu u jezera, jemuž se říkalo Třicetimílový les.

* * *

Přestože se Ruth Crawfordová při svém průzkumu – nebo spíš investigaci – soustředila hlavně na Harlow, kde objekty jejího zájmu vyrostly, za základnu si musela zvolit motel Gateway v Castle Rocku, neboť v Harlow nejsou ani motely, ani žádné jiné ubytování. Kupodivu je tu domov důchodců, kde Ruth vyzpovídala jistého Aldena Toothakera, který chodil s mým tátou a jeho kamarádem do školy. Právě Alden jí prozradil, jak Dave přišel ke své přezdívce. Pořád nosil v kapse tubu pomády Lucky Tiger Butch Wax a často ji používal, aby mu ježek vytvářející ofinu pořád stál pěkně nahoru. Nosil tak vlasy (a co z nich později zbylo) celý život. Staly se jeho symbolem. Jestli u sebe tu pomádu pořád měl, když už byl slavný, můžeme jen hádat. Ani nevím, zda se ještě vyrábí.

„Na základce spolu pořád něco podnikali,“ řekl Alden Ruth. „Prostě dva kluci, kteří rádi chodili na ryby nebo s tátou na lov. Byli odmala zvyklí pracovat a nečekali, že by se to někdy změnilo. Jiní mého věku by vám možná tvrdili, že na těch dvou poznali, že z nich něco bude, ale já k nim nepatřím. Byli to úplně obyčejní chlápci. Až jednoho dne nebyli.“

Laird a Butch chodili na střední v Gates Falls. Tam je zařadili do „obecného vzdělávacího programu“ určeného pro děti, které neplánovaly jít dál na vysokou. Nikdo o nich vysloveně neřekl, že by byli málo chytří; to se prostě předpokládalo. Měli předměty jako „praktická matematika“ a „obchodní korespondence“, kde učebnice na několika stranách vysvětlovala – i s obrázky –, jak správně složit dopis do obálky. Spoustu času trávili v truhlářské dílně a v autodílně. Oba hráli fotbal a basketbal, i když můj táta většinu času proseděl na střídačce. Oba školu dokončili s průměrem 2,0 a 8. července 1951 společně odmaturovali.

Dave LaVerdiere pak pracoval se svým otcem, instalatérem. Laird Carmody a jeho otec opravovali na rodinné farmě auta a pak je prodávali do Peeweeho autobazaru v Gates Falls. Kromě toho měli stánek se zeleninou na Portland Road, který také slušně vydělával.

Strejda Butch se svým otcem příliš nevycházel. Nakonec od něho odešel, založil si vlastní živnost a opravoval stoky, instaloval potrubí a občas i kopal studny v Gates Falls a Castle Rocku. (Jeho otec obsadil celý Harlow a nemínil se dělit.) V roce 1954 si oba kamarádi založili firmu L&D Haulage, která po letních chalupářích transportovala odpadky na skládku. V roce 1955 skládku koupili a město bylo rádo, že se jí zbavilo. Vyčistili ji, provedli kontrolované spalování odpadu, zavedli primitivní recyklační program a starali se, aby se tam zbytečně nemnožila havěť. Město za to platilo poplatek, který byl příjemným příspěvkem k jejich výdělku. Kovový odpad, především měděné dráty, vydělával ještě víc. Ve městě se jim říkalo Odpadková dvojčata, ale Alden Toothaker (a ostatní staroušové, jimž sloužila paměť) Ruth Crawfordovou ujistil, že to bylo jen dobře míněné pošťuchování a ti dva to tak brali.

Skládka zabírala asi dva hektary a byla obehnána vysokým prkenným plotem. Dave na plot namaloval výjevy ze života ve městě a každý rok něco přidal. Přestože plot je dávno pryč (a skládka je zavezená), dochovaly se fotografie. Malby připomínají Daveova pozdější díla. Scény ze šicích dýchánků přecházejí v baseballové zápasy a ty se prolínají s karikaturami dávno zesnulých Harlowanů, jarním setím a podzimními sklizněmi. Nechyběl jediný kousek maloměstského života, ale strejda Butch přidal ještě Ježíše se všemi apoštoly (Jidáš šel až na konci a zubil se jako šílenec). Žádný z těch výjevů nepůsobil zvlášť výjimečně, ale byly živé a vtipné. Dalo by se říct, že byly předzvěstí věcí příštích.

Krátce po smrti strejdy Butche se jeho obraz Elvise Presleyho a Marilyn Monroe, kráčejících ruku v ruce po zemi vysypané pilinami uprostřed maloměstské pouti, prodal za tři miliony dolarů. Obraz byl tisíckrát lepší než Butchovy malby na smetišti, ale i tak by mezi ně skvěle zapadl: Skrýval se v něm stejný ujetý smysl pro humor, zdůrazněný podtónem zoufalství a možná i pohrdání. Daveovy malby ze smetiště byly poupětem; Elvis & Marilyn, to už byl květ.

Strýc Butch se nikdy neoženil, ale táta ano. Na střední se zamiloval do jisté Sheily Wiseové, která po maturitě odešla na státní pedagogickou vysokou školu ve Vermontu. Poté se vrátila, přijala místo učitelky páté a šesté třídy harlowské základky a můj otec s radostí zjistil, že je stále svobodná. Začal se jí dvořit a získal ji. Vzali se v srpnu 1957. Dave LaVerdiere šel tátovi za svědka. Já jsem se narodil rok poté a tátův nejlepší kamarád se stal mým strejdou Butchem.

* * *

Četl jsem recenzi na tátovu první knihu Bouře plná blesků. Recenzent napsal: „Na prvních zhruba sto stranách se skoro nic neděje, Carmody nás jen pomalu napíná, ale čtenář stejně čte dál, neboť zde hrají housle.“

Podle mě to napsal velmi chytře. Ruth Crawfordová mnoho houslí neslyšela; základní obraz, který získala od Aldena a ostatních obyvatel města, vykresloval dva slušné, bezúhonné muže, kteří oplývali prakticky absolutní upřímností. Byli to venkované, kteří žili venkovský život. Jeden se oženil, druhý byl to, čemu se v té době říkalo „starý mládenec“, ale v jeho soukromém životě by se nenašla jediná stopa po skandálu.

Daveova mladší sestra Vicky souhlasila s poskytnutím rozhovoru. Řekla Ruth, že Dave občas jezdil „do města“ – tedy do Lewistonu – do klubů na Lisbon Street, kde se čepovalo pivo a hrálo boogie. „Lovil holky v Holi,“ zavtipkovala. Myslela tím podnik Holiday Lounge, dnes dávno zavřený. „Nejradši tam chodil, když hrála Little Jonna Jaye. Byl do ní blázen. Domů s ním nikdy nešla – takové štěstí neměl! –, ale neznamená to, že by se vždycky vracel sám.“

Ruth mi později řekla, že tady se Vicky odmlčela a pak dodala: „Vím, co si asi myslíte, slečno Crawfordová. To, co si dneska myslí každý, když muž nežije v dlouhodobém vztahu se ženou. Ale tak to není. Z mého bratra se sice stal slavný umělec, ale v žádném případě nebyl gay.“

* * *

Lidé měli ty dva rádi; všichni to říkali. Byli skvělí sousedé. Když Philly Loubird dostal uprostřed hrabání sena infarkt a za humny hrozily bouře, táta ho odvezl do nemocnice v Castle Rocku a Butch mezitím svolal pár kámošů, kteří s ním sváželi odpadky, a než spadla první kapka, bylo seno v bezpečí. Oba byli u místních dobrovolných hasičů a jezdili bojovat s požáry trávy a občasným ohněm v domě. Když táta zrovna neměl moc práce v autodílně nebo na skládce, chodil s mou matkou vybírat peníze pro sbírku na chudé. Oba trénovali mládež v různých sportech. Bok po boku vařili na akcích, které pořádali dobrovolní hasiči: na jarní opékačce prasete a kuřecí grilovačce, která uzavírala letní sezonu.

Prostě dva venkovští chlapi, kteří žili venkovský život.

Žádné housle.

Když vtom najednou spustil celý orchestr.

* * *

Většinu z toho jsem už věděl. Něco navíc jsem se dozvěděl od samotné Ruth Crawfordové v Korner Koffee Kupu, kavárně přes ulici od Gateway Motelu, zhruba jeden blok od pošty. Na poštu si táta nechal posílat dopisy a obvykle jich bývala slušná hromada. Chodil jsem je tam vyzvedávat a většinou jsem se pak stavil v Koffee Kupu. Kafe tam mají obstojné, nic míň a nic víc, ovšem jejich borůvkové muffiny?! Lepší jste zaručeně nikdy neměli.

Procházel jsem zrovna poštu a odděloval zrno od plev, když vtom se někdo zeptal: „Můžu si přisednout?“

Byla to Ruth Crawfordová, štíhlá a elegantní žena v bílých kalhotách, růžové halence bez rukávů a s rouškou stejné barvy – probíhal zrovna druhý rok pandemie. Rovnou už si v kóji sedala naproti mně, což mě rozesmálo. „Vy prostě nedáte pokoj, co?“

„Žádná panenka, která sedávala v koutě, ještě Nobelovu cenu nezískala,“ odpověděla Ruth a sundala si roušku. „Jakou tu mají kávu?“

„Není špatná. Ale to přece víte, vždyť jste ubytovaná hned naproti. Muffiny jsou lepší. Ale žádný rozhovor nebude. Je mi to líto, paní Crawfordová, nemůžu.“

„Žádný rozhovor, beru na vědomí. Cokoli tu zazní, bude zcela mimo záznam, platí?“

„To znamená, že to nebudete moct použít.“

„Přesně tak.“

Přišla servírka – Suzie McDonaldová. Zeptal jsem se jí, jestli stále chodí do večerní školy. Usmála se pod rouškou a přisvědčila. Objednali jsme si s Ruth kávu a muffiny.

„Vy vážně znáte ve zdejším trojměstí každého?“ zeptala se Ruth po Suziině odchodu.

„Každého ne. Dřív jsem znal mnohem víc lidí a víc jsem toho věděl, když jsem ještě dělal školního inspektora. Ale to je mimo záznam, ano?“

„Naprosto.“

„Suzie se v sedmnácti narodilo dítě a rodiče ji vyhodili z domu. Byli pobožní až na půdu, patřili ke kostelu Krista spasitele. Suzie odešla k tetě do Gates. Dokončila střední školu a chodí na vyšší odbornou, která spadá pod Batesovu vysokou školu. Chtěla by být veterinářkou. Podle mě se jí to podaří a její dcerka se také má dobře. A co vy? Líbí se vám tady? Dozvěděla jste se toho hodně o tátovi a strýci Butchovi?“

Ruth se usmála. „Zjistila jsem, že si váš táta potrpěl na auta, než si vzal vaši matku – mimochodem, upřímnou soustrast.“

„Díky.“ V létě 2021 už ale matka byla pět let po smrti.

„Váš táta otočil na střechu dodge jednoho starého farmáře a na rok přišel o papíry, víte to?“

Nevěděl jsem to a přiznal jsem to.

„Dozvěděla jsem se, že Dave LaVerdiere měl rád bary v Lewistonu a byl zamilovaný do místní zpěvačky, která si říkala Little Jonna Jaye. Po aféře Watergate se vykašlal na republikány, ale váš otec ne.“

„Kdepak, táta bude volit republikány až do smrti. Ale…“ Naklonil jsem se dopředu. „Pořád jsme mimo záznam?“

„Naprosto!“ Usmívala se, ovšem oči jí zvědavě svítily.

Ztišil jsem hlas až k šepotu. „Podruhé už Trumpa nevolil. Nemohl se přimět dát hlas Bidenovi, ale Donalda už měl plné zuby. Očekávám, že si to tajemství vezmete do hrobu.“

„Slibuji. Doslechla jsem se, že Dave v letech 1960 až 1966 vyhrával zdejší výroční soutěž v pojídání koláčů a po té poslední výhře už nesoutěžil. Na Old Home Days až do roku 1972 sedával jako terč na míčkové střelnici a nechával se shazovat do vody. Našla jsem jeho vtipné fotky ve starodávných plavkách a buřince… voděodolné, předpokládám.“

„To byl hrozný trapas,“ řekl jsem. „Ve škole si mě kvůli tomu dobírali.“

„Zjistila jsem, že když se Dave stěhoval na západ, sbalil si všechno potřebné do sedlových brašen na svém harleyi a jednoduše odjel. Váš otec a matka rozprodali jeho majetek místním a peníze mu poslali. Váš táta pro něho také zařídil prodej domu.“

„S docela slušným ziskem,“ přisvědčil jsem. „Což bylo dobře. To už strejda Butch maloval na plný úvazek a ty peníze se mu hodily, než začal prodávat obrazy.“

„Váš otec už se tou dobou plně věnoval psaní.“

„Ano, ale stále vedl skládku. Až do začátku devadesátých let, kdy ji prodal zpátky městu. Tehdy ji zavezli.“

„Také koupil Peeweeho autobazar a prodal ho. Zisk věnoval městu.“

„Vážně? To mi nikdy neřekl.“ Byl jsem si ale jistý, že máma to věděla.

„Opravdu? A proč také ne? Peníze přece nepotřeboval. Živil se psaním a to, co dělal pro město, byl jen koníček.“

„Dobré skutky nejsou koníček,“ odpověděl jsem.

„To vás naučil?“

„To mám od matky.“

„Co vaše matka říkala na náhlou změnu ve vašem majetku? A na to, že se totéž stalo strýci Butchovi?“

Zvažoval jsem její otázku a Suzie nám mezitím přinesla muffiny a kávu. Nakonec jsem řekl: „Do toho se opravdu nechci pouštět, paní Crawfordová.“

„Říkejte mi Ruth.“

„Dobře, Ruth… Ale stejně se do toho nechci pouštět.“

Namazala si na muffin máslo. Sledovala mě pohledem plným jakéhosi pronikavého údivu – nevím, jak to jinak popsat –, který mě uváděl do rozpaků.

„Z toho, co jsem zjistila, můžu sepsat pěkný článek a prodat ho časopisu Yankee,“ řekla. „Deset tisíc slov, barvitě vylíčený místní život a vtipné historky. Všechny ty mainské manýry, které mají čtenáři rádi, spoustu výrazů jako a jó a pro dobrej skutek dám klidně pusu praseti. Mám fotky LaVerdierových nástěnných maleb ze skládky. Mám i fotografii vašeho otce, slavného spisovatele, jak v plavkách jako z dvacátých let sedí na stoličce a jeho spoluobčané se ho snaží sestřelit do vody.“

„Dva dolary za tři rány do spouštěcí páky. Všechny peníze šly na různé místní charity. Každé žbluňknutí do vody doprovázel velký jásot.“

„Mám jejich fotky, jak prodávají grilované kuře turistům a letním chalupářům, oblečení v zástěře a vtipné kuchařské čepici s nápisem SMÍTE POLÍBIT KUCHAŘE.“

„Spousta žen to také udělala.“

„Mám rybářské historky, lovecké historky, zkazky o dobrých skutcích – třeba když sklidili seno tomu farmáři s infarktem. Slyšela jsem, jak si Laird vyhodil z kopýtka v autě a přišel o řidičák. To všechno jsem sesbírala, přitom nemám nic. Tedy vůbec nic podstatného. Lidé o nich velmi rádi vyprávějí. Znal jsem Lairda Carmodyho, když… Znal jsem Butchieho LaVerdiera, když… Ale nic z toho nevysvětluje, jak se dostali tam, kam se dostali. Rozumíte, co tím myslím?“

Odpověděl jsem, že rozumím.

„Něco přece musíte vědět, Marku. Co se sakra stalo? Nepovíte mi to?“

„Není co povídat,“ namítl jsem. Lhal jsem a myslím, že to věděla.

* * *

Vzpomínám si na telefonát z roku 1978. Kolejní bytná Hathawayová (to tehdy vážně existovalo) vysupěla do druhého patra Robertsových kolejí a sdělila mi, že mám na telefonu matku a že zní rozrušeně. Utíkal jsem dolů do malé kanceláře, strachy bez sebe, co se dozvím.

„Mami? Děje se něco?“

„Ano. Ne. Nevím. Něco se stalo tvému otci, když byli na lovecké výpravě v Třicetimílovém lese.“ A skoro mimochodem dodala: „A Butchovi.“

Žaludek mi spadl až do břicha a koule se vytáhly nahoru, jako by se s ním chtěly setkat. „Nějaká nehoda? Jsou ranění? Nebo je někdo…“ Nedokázal jsem to dokončit, jako bych smrt mohl přivolat pouhým vyslovením.

„Jsou v pořádku. Aspoň fyzicky. Ale něco se stalo. Tvůj otec vypadá, jako by viděl ducha. A Butch také. Tvrdili mi, že zabloudili, ale to jsou žvásty. Ti dva znají v Třicetimílovém lese každý kámen. Byla bych ráda, kdybys přijel domů, Marku. Ne hned, až o víkendu. Možná bys to z něho vypáčil.“

Jenže když jsem se táty zeptal, trval na tom, že se jen ztratili, ale pak našli cestu k Jilaskému potoku (Jilasi je zkomolená, amerikanizovaná verze pozdravu Mikmaků) a zcela bez úhony se vynořili za harlowským hřbitovem.

Nevěřil jsem té vymyšlené historce stejně jako máma. Vrátil jsem se do školy a před zimními prázdninami mě napadla hrozná myšlenka: že jeden z nich zastřelil jiného lovce – každý rok k tomu během lovecké sezony několikrát dojde – a zakopali ho někde v lese.

Na Štědrý večer, když máma odešla do postele, jsem konečně sebral kuráž a zeptal se ho na to. Seděli jsme v obýváku a dívali se na stromeček. Táta se nejdříve lekl, ale pak se rozesmál. „Panebože, to ne! Kdyby se stalo něco takového, nahlásili bychom to a přijali trest. Prostě jsme jen zabloudili. Stává se to i těm nejlepším, ty kluku.“

Vybavila se mi matčina slova a málem jsem to řekl nahlas: žvásty.

* * *

Otec měl smysl pro suchý humor, který se nejkrásněji projevil, když jeho účetní přijel z New Yorku – bylo to zhruba v době, kdy tátovi vyšel poslední román – a sdělil mu, že jeho čisté jmění čítá něco málo přes deset milionů dolarů. Na J. K. Rowlingovou neměl (vlastně ani na Jamese Pattersona), ale byla to hezká suma. Táta se zamyslel a pak pronesl: „Vypadá to, že se knížky hodí nejen jako ozdoba.“

Účetní odkaz na Powellův román nepostřehl, ale já jsem se zasmál.

„Přece jen nezůstaneš bez peněz, Marky,“ dodal táta.

Asi si všiml, jak jsem se ošil, nebo mu prostě došlo, co řekl. Natáhl se a poplácal mě po ruce, jako to dělával, když jsem byl malý a něco mě trápilo.

Nebyl jsem sice dítě, ale byl jsem sám. V roce 1988 jsem si vzal Susan Wigginsovou, právničku, která pracovala pro okresního státního zástupce. Tvrdila, že chce děti, ale stále to odkládala. Krátce před dvanáctým výročím naší svatby (ke kterému jsem jí koupil perlový náhrdelník) mi řekla, že ode mě odchází k jinému. Celé je to složitější, jako ostatně asi vždycky, ale víc vědět nepotřebujete, protože tento příběh není tak docela o mně. Ale když táta řekl, že nezůstanu bez peněz, hned mě napadlo – a domnívám se, že nás to napadlo oba –, že tím myslí, komu já zanechám těch deset milionů nebo to, co z nich zbude, až přijde můj čas?

Nejspíš mainskému školskému úřadu pro obvod 19. Školy neměly peněz nikdy dost.

* * *

„Musíte něco vědět,“ řekla mi Ruth toho dne v kavárně. „Musíte. Mimo záznam, chápete?“

„Nevím, ani mimo záznam, ani oficiálně,“ namítl jsem. Věděl jsem jen, že se tátovi a strejdovi Butchovi něco přihodilo na jejich každoročním honu v listopadu 1978. Z táty se pak stal slavný autor tlustých románů, kterým někteří kritici říkali „třípatrový barák“, a Dave LaVerdiere se nejprve prosadil jako ilustrátor a pak jako malíř, který podle jednoho článku v ArtReview „kombinoval surrealismus Fridy Kahlo s báječným americkým životem podle Normana Rockwella“.

„Možná šli na křižovatku,“ pronesla Ruth. „Jako se to povídá o Robertu Johnsonovi. Uzavřeli smlouvu s ďáblem.“

Zasmál jsem se, ale lhal bych, kdybych tvrdil, že mě občas nenapadlo něco podobného, hlavně za bouřlivých letních nocí, kdy mi dunící hromy nedovolovaly usnout. „Jestli ano, tak museli podepsat smlouvu na mnohem déle než sedm let. První kniha tátovi vyšla v roce 1980, ve stejnou dobu, kdy se portrét Johna Lennona od strejdy Butche ocitl na titulce časopisu Time.

„LaVerdiere si užil skoro čtyřicet let,“ zamyslela se Ruth, „a váš otec je sice v důchodu, ale pořád má dost sil.“

„Síla je možná příliš optimistický výraz,“ poznamenal jsem a pomyslel jsem na pomočené prostěradlo, které jsem dnes ráno vyměnil, než jsem vyrazil do Castle Rocku. „Ale pořád je v pohodě. A co vy? Jak dlouho se ještě hodláte zdržovat v našem zapadákově a snažit se vyhrabat nějakou špínu na Carmodyho a LaVerdiera?“

„To je trochu sprosté.“

„Omlouvám se. Blbý vtip.“

Snědla muffin (říkal jsem vám, že jsou dobré) a ukazováčkem vybírala poslední drobky. „Ještě den nebo dva. Chci se vrátit do pečovatelského domu v Harlow a možná si ještě jednou promluvit s LaVerdierovou sestrou, jestli bude ochotná. Udělám z toho všeho velmi dobře prodejný článek, ale rozhodně ne článek, jaký jsem chtěla.“

„Možná se to, co chcete, ani nedá najít. Možná je kreativitě předurčeno zůstat tajemstvím.“

Pokrčila nos. „Tím dechem, kterým plýtváte na metafyziku, si radši pofoukejte kaši. Můžu zaplatit za oba?“

„Ne.“

* * *

Náš dům na Benson Street zná v Harlow každý. Někdy si ho přijdou okouknout fanouškové tátových knih, kteří mají zrovna dovolenou, ale obvykle odcházejí zklamáni: Je to obyčejná jednopatrová novoanglická krabice, jakých je ve městě spousta. Je o trochu větší než většina ostatních a vpředu má přiměřeně velkou zahradu plnou květinových záhonů. Květiny zasadila máma a starala se o ně až do své smrti. Dnes je zalévá a prostříhává náš zahradník Jimmy Griggs, samozřejmě kromě denivek, které rostou podél plotu. O ty se táta stará sám, protože máma je měla nejraději. Myslím, že kdykoli je zalévá nebo jen tak pomalu kulhá podél plotu s pomocí své hůlky, vzpomíná u toho na ženu, jíž říkal zásadně „má drahá Sheilo“. Někdy se sehne a pohladí květ, který roste na bezlistém stvolu. Květy jsou žluté, růžové a oranžové, ale on má nejraději ty červené, které mu prý připomínají její tváře, když se začervenala. Jeho veřejná osobnost byla vždycky okoralá a poněkud cynická – a k tomu ten smysl pro suchý humor –, ale duší byl odjakživa romantik, občas až sentimentální. Jednou se mi svěřil, že tuto část svého já schovává, protože se snadno poraní.

Ruth samozřejmě věděla, kde dům najde. Několikrát jsem ji viděl, jak projíždí kolem ve své malé corolle a jednou se i zastavila, aby pořídila fotky. Zcela jistě také věděla, že se táta dopoledne rád prochází kolem plotu a dívá se na květiny, a jestliže jste pořád ještě nepochopili, že to byla velice vytrvalá dáma, pak jsem nesplnil svůj úkol.

Dva dny po našem rozhovoru mimo záznam v Koffee Kupu pomalu projížděla po Benson Street, ale místo aby projela kolem nás, zastavila hned vedle cedulek po obou stranách brány. Na jedné stojí RESPEKTUJTE PROSÍM NAŠE SOUKROMÍ, na druhé PAN CARMODY NEDÁVÁ AUTOGRAMY. Kráčel jsem vedle otce jako obvykle, když šel na prohlídku denivek; v létě toho roku, tedy 2021, mu bylo osmdesát osm let a ani hůlka mu někdy nezabránila v klopýtnutí.

Ruth vystoupila z vozu a zamířila k plotu, ale nepokoušela se otevřít bránu. Byla sice vytrvalá, ale respektovala hranice. To se mi na ní líbilo. Vlastně se mi líbila celá, sakra. Vzala si roušku s květinovým vzorem. Táta byl bez roušky, tvrdil, že se mu v ní špatně dýchá, ale proti očkování nic neměl.

Táta se na Ruth zadíval sice zvědavě, ale také s lehkým úsměvem. Vypadala dobře, zvlášť ve světle letního dopoledního slunce. Kostkovaná košile, džínová sukně, bílé ponožky a kecky, vlasy učesané do holčičího culíku.

„Jak se píše na ceduli, slečno, nedávám autogramy.“

„Nemyslím si, že chce podpis,“ podotkl jsem. Pobavilo mě, jak je drzá.

„Jmenuji se Ruth Crawfordová, pane Carmody. Psala jsem vám žádost o rozhovor. Odmítl jste, ale řekla jsem si, že to zkusím ještě jednou a osobně, než se vrátím do Bostonu.“

„Aha,“ řekl táta. „Já a Butch, viďte? A pořád to berete tak, že šlo o nějaké zvláštní štěstí?“

„Ano. Ale spíš mám pocit, že až do srdce té věci jsem se stejně nedostala.“

„Do srdce temnoty?“ prohodil táta a já jsem se zasmál. „Literární vtip. Mám jich pár v rukávu, ale co jsem přestal dávat rozhovory, už se na ně akorát práší. To s těmi rozhovory stále platí, i když mi připadáte jako fajn ženská a tady Mark mi řekl, že na to jdete opravdu poctivě.“

Překvapilo mě, že natáhl ruku přes plot, ale také mě to potěšilo. I Ruth se zdála být zaskočena, ale ruku přijala. Dávala si pozor, aby ji nestiskla příliš pevně.

„Děkuji vám, pane Carmody. Říkala jsem si, že to musím zkusit. Mimochodem, máte krásné květiny. Miluju denivky.“

„Opravdu, nebo to jen tak říkáte?“

„Opravdu.“

„Moje žena je také měla ráda. A protože jste byla tak hodná a pochválila to, co má drahá Sheila milovala, učiním vám pohádkovou nabídku.“ Oči mu zářily. Vlivem jejích půvabů – a možná i té drzosti – ožil, jako když květinám jeho drahé Sheily nalijete vodu.

Ruth se usmála. „Jakou nabídku, pane Carmody?“

„Smíte mi položit tři otázky a odpovědi můžete napsat do svého článku. Co vy na to?“

Nadchlo mě to a Ruth Crawfordovou také, podle toho, jak se tvářila. „To je vynikající,“ odpověděla.

„Tak se ptejte, mladá dámo.“

„Dejte mi vteřinku. Jsem kvůli tomu pod tlakem.“

„Ano, ale pod tlakem vznikají diamanty.“

Nezeptala se, jestli si to může nahrát, což bylo chytré. Poklepala si prstem na rty a udržovala u toho oční kontakt s otcem. „Dobře, tak první otázka. Co jste měl na panu LaVerdierovi nejraději?“

Táta nezaváhal. „Loajalitu. Důvěryhodnost. Což je nejspíš totéž, nebo skoro totéž. Muži mají štěstí, když získají aspoň jednoho skutečného přítele. Řekl bych, že ženy mají takových přítelkyň víc… Ale to víte lépe než já.“

Ruth se zamyslela. „Řekla bych, že mám dvě kamarádky, jimž bych se dokázala svěřit s tím největším tajemstvím. Ne… Tři.“

„Tak to máte štěstí. Další otázku.“

Zaváhala, protože těch otázek pravděpodobně měla stovky a tenhle krátký rozhovor přes plot, na který se vůbec nepřipravila, byl její jediná šance. A tátův úsměv – ne úplně laskavý – prozrazoval, že ví, do jaké pozice ji dostal.

„Čas běží, slečno Crawfordová. Za chvíli budu muset jít dovnitř a nechat odpočinout své staré nohy.“

„Dobře. Jakou máte nejlepší vzpomínku na čas strávený s vaším kamarádem? Ráda bych znala i tu nejhorší, ale poslední otázku si chci šetřit.“

Táta se zasmál. „Dám vám ji navíc, protože se mi líbí, jak jste neodbytná, a protože jste hezká. To nejhorší bylo v Seattlu, na mé poslední cestě na druhý konec Států, kterou jsem nejspíš podnikl, když jsem se podíval na tu rakev a věděl jsem, že můj nejlepší přítel je uvnitř. Jeho talentovaná pravá ruka se navždy zastavila.“

„A nejlepší?“

„Lov ve Třicetimílovém lese,“ odpověděl okamžitě. „Jezdili jsme druhý listopadový týden od doby, kdy nám ještě nebylo dvacet, až do chvíle, kdy Butch osedlal železného oře a odjel na zaslíbený západ. Bydleli jsme vždycky v chatce v lese, kterou postavil můj dědeček. Butch tvrdil, že jeho dědeček také přiložil ruku k dílu, když se dělala střecha, ale nevím, jestli je to pravda. Chata byla asi tak půl kilometru za potokem Jilasi. Měli jsme starý džíp Willys a asi tak do roku padesát čtyři nebo pět jsme vždycky přejeli prkenný most, zaparkovali jsme za ním a odtáhli jsme batohy a pušky na zádech do kopečka k chatě. Pak už jsme mostu nevěřili, protože ho trochu podemlely povodně, takže jsme nechali auto před ním a šli jsme pěšky.“

Vzdychl a zahleděl se do dálky.

„Dneska, když je vymýcený Diamond Match a u jezera Dark Score, kde bydleli Noonanovi, staví developer nové domy, je z Třicetimílového lesa spíš Dvacetimílový. Ale tehdy to byl pěkný kus lesa pro dva kluky… A potom dva mladé muže… Někdy jsme střelili vysokou a jednou krocana, který se ukázal být tuhý a nakyslý, ale o lov nám tolik nešlo. Prostě jsme byli rádi, že máme těch pět, šest nebo sedm dní pro sebe. Myslím, že hodně chlapů jezdí do lesa, aby tam mohli pít a kouřit nebo odtamtud vyrazit někam do baru a dopřát si tam nějaké pěkné povyražení, ale to nás nezajímalo. Jasně, trochu jsme popíjeli, ale když jsme si s sebou vzali láhev Jacka, vydržela nám celý týden a ještě zbylo, abychom měli co chrstnout do ohně a koukat se, jak vyšlehnou plameny. Mluvili jsme o Bohu, o baseballu, o politice a o tom, jak možná celý svět shoří v nukleárním žáru.

Vzpomínám si, jak jsme jednou seděli na kládě a najednou se dole pod námi objevil největší jelen, jakého jsem kdy viděl, osmnácterák, možná největší jelen, jakého kdy vůbec někdo viděl, a zlehka kráčel mokřinou. Zvedl jsem pušku, ale Butch mi položil ruku na paži. ‚Nedělej to,‘ požádal mě. ‚Prosím. Toho ne.‘ A tak jsem ho nechal.

V noci jsme si rozdělali oheň v krbu a dali jsme si jeden nebo dva hlty Jacka. Butch s sebou vozil blok, aby si mohl kreslit. Někdy mě u toho požádal, abych mu vyprávěl nějakou historku. Z jedné z nich se nakonec stala má první kniha, Bouře plná blesků.“

Viděl jsem, že se Ruth snaží všechno si zapamatovat. Byla to pro ni zlatá žíla, a pro mě nakonec také. Táta o chatě nikdy nemluvil.

„Předpokládám, že jste nečetla esej ‚Hucku, miláčku, vrať se na vor!‘, nebo ano?“

Ruth zavrtěla hlavou.

„Ne? Jistěže ne. Leslieho Fiedlera už nikdo nečte, což je škoda. Byl to buřič, vrah posvátných vran, a díky tomu byl zábavný. V tom eseji tvrdí, že homoerotika byla velkým motorem americké literatury; příběhy o poutu mezi muži jsou prý ve skutečnosti popisem potlačované sexuální touhy. To je samozřejmě blbost a leccos to vypovídá spíš o Fiedlerovi než o mužské sexualitě. Protože… Proč? Dokáže mi to někdo z vás říct?“

Ruth se tvářila, jako by se bála narušit kouzlo (jímž očaroval jak sám sebe, tak i ji), odpověděl jsem tedy já. „Protože je to povrchní. Dělá to z mužského přátelství obscénní vtip.“

„Až moc zjednodušené, ale v zásadě pravdivé,“ řekl táta. „Butch a já jsme byli kamarádi, ne milenci, a na těch výpravách do lesa jsme si to přátelství užívali v jeho nejčistší formě. Což je určitý druh lásky. Ne že bych kvůli tomu méně miloval Sheilu nebo že by si Butch neužíval ty své výlety do města – byl blázen do rock’n’rollu, kterému říkal bop –, ale do Třicetimílového lesa nepronikl žádný ruch, spěch a tvrdá realita světa.“

„Drželi jste při sobě,“ dodal jsem.

„To tedy ano. Čas na poslední otázku, slečno.“

Ruth nezaváhala. „Co se stalo? Jak je možné, že jste přestali být známí jen tady ve městě a najednou vás znal celý svět? Jako kulturní ikony?“

V otcově výrazu se něco změnilo a já jsem si vzpomněl na matčin rozrušený telefonát na kolej: Tvůj otec vypadá, jako by spatřil ducha. Jestli to tak bylo, tak ho asi právě viděl znovu. Nakonec se usmál a duch zmizel.

„Prostě jsme byli dva talentovaní pancharti,“ řekl. „To vám musí stačit. Já teď musím dovnitř, pryč z toho silného slunce.“

„Ale…“

„Ne,“ přerušil ji stroze a ona sebou trochu trhla. „Skončili jsme.“

„Myslím, že jste získala víc, než jste očekávala,“ dodal jsem. „Važte si toho.“

„Budu muset. Děkuji vám, pane Carmody.“

Táta zvedl jednu artritickou ruku na znamení, že to bere na vědomí. Odvedl jsem ho zpět k domu a pomohl mu po schodech ke dveřím. Ruth Crawfordová tam ještě chvíli stála, ale nakonec nastoupila do auta a odjela. Už jsem ji nikdy neviděl, ale článek, který napsala o tátovi a strejdovi Butchovi jsem samozřejmě četl. Byl působivý a plný zábavných historek, ale skutečný vhled mu chyběl. Vyšel v časopise Yankee a byl dvakrát delší, než u článků obvykle dovolovali. Jsem si jistý, že Ruth při své zastávce u našeho domu skutečně získala víc, než čekala, a patřil k tomu i titulek: „Dva talentovaní pancharti“.

* * *

Má matka – Sheila Wise Carmodyová, svatá patronka denivek – zemřela v roce 2016 ve věku sedmdesáti osmi let. Všechny, kteří ji znali, to zaskočilo. Nekouřila, jen vzácně si při nějaké příležitosti dala sklenku vína, neměla nadváhu ani podváhu. Její matka se dožila devadesáti sedmi let, babička devadesáti devíti, ale mámu postihl silný infarkt, když jela domů ze supermarketu v Castle Rocku s nákupem v kufru. Zastavila u krajnice u Sirois Hillu, zatáhla ruční brzdu, vypnula motor, složila ruce do klína a odebrala se do temnoty, jež obklopuje tento jasný záblesk, kterému říkáme život. Odchod Davea LaVerdiera otcem otřásl, ale po ženině smrti byl k neutišení.

„Měla ještě žít,“ řekl na jejím pohřbu. „Někdo na nebeském úřadě udělal příšernou chybu.“ Nebylo to moc květnaté a nebyla to jeho nejlepší řeč, ale byl v šoku.

Šest měsíců spal v přízemí na rozkládacím gauči. Nakonec jsme na mé naléhání vyklidili ložnici, v níž spolu strávili přes 21 000 nocí. Většinu jejího oblečení jsme darovali Goodwillu v Lewistonu, což byla její oblíbená charitativní organizace. Šperky otec rozdal jejím kamarádkám, s výjimkou zásnubního a snubního prstenu, jež nosil v hodinkové kapsičce džín až do své smrti.

Úklid byl pro něj (pro nás oba) náročný, ale když došlo na vyklizení její malé pracovny, takového kumbálu hned vedle předsíně, odmítl pokračovat.

„Nemůžu, Marku,“ řekl. „Prostě nemůžu. Zlomilo by mě to. Budeš to muset udělat ty. Její papíry dej do krabic a ulož je ve sklepě. Já se na ně časem podívám a vyberu, co by se mělo uchovat.“

Pokud vím, nikdy se k tomu nedostal. Krabice jsou pořád tam, kam jsem je uložil, pod pingpongovým stolem, u kterého jsme s matkou odehráli nejeden ukrutný zápas, ale od té doby jej nikdo nepoužil. Kdykoli jsem poslal smeč, kterou nedokázala vrátit, barvitě klela. Vyklidit její „myslírnu“, jak kumbálu říkala, bylo těžké. Pohled na zaprášený pingpongový stůl se zvadlou zelenou síťkou byl ještě těžší.

Den nebo dva po tátově nenadálém interview s Ruth Crawfordovou jsem se přistihl při vzpomínce, jak jsem se posilnil valiem, než jsem vstoupil do myslírny s několika krabicemi na dokumenty. Když jsem se dostal ke spodní zásuvce stolu, našel jsem hromádku poznámkových bloků v kroužkové vazbě a po jejich otevření jsem spatřil otcovo nezaměnitelné, doleva skloněné písmo. Bloky pocházely z doby před jeho proslavením, po němž už se všechny jeho knihy, včetně té první, staly bestsellerem.

První tři romány, napsané předtím, než se z textových editorů a počítačů stala běžná záležitost, vznikly na elektrickém psacím stroji IBM Selectric, který táta každé odpoledne tahal domů z harlowské radnice. Naťukané rukopisy mi dával k přečtení a já jsem si je dobře zapamatoval. Občas přeškrtl některé slovo a mezi řádky napsal jiné, a když se některý odstavec nebo dva táhly příliš dlouho, načmáral přes ně perem dlouhý škrtanec – tak se to dělalo v dobách před vynálezem tlačítka delete. Někdy přepisoval klávesou x, takže z Krásného, nádherného dne se stal Xxxxxxx nádherný den.

Vyprávím vám to, protože pár škrtanců a přepisovaných míst bylo i ve finálním rukopisu Bouře plné blesků, Hrozné generace a Dálnice č. 19. Kroužkové bloky jich ale byly plné a někdy škrtal tak zběsile, že protrhl papír. Jiné stránky byly celé přečmárané jako ve vzteku. Na okraje si psal poznámky jako Co se stane s Tommym? nebo Nezapomeň na ten sekretář!!! Dohromady byl bloků asi tucet a v tom úplně na dně byla zjevně pokusná verze Bouře plné blesků. Nebyla sice hrozná… Ale nebyla ani zvlášť dobrá.

S Rutinou poslední otázkou – a také matčiným telefonátem z roku 1978 – v hlavě jsem vytáhl ty krabice s bloky. Vyhrabal jsem ten, který mě zajímal, a usazen v tureckém sedu pod holou žárovkou jsem se začetl.

Přicházela bouře!

Jason Jack stál na verandě a díval se, jak se na západě shlukují černé mraky. Zahřmělo! Všude létaly blesky práskaly do země jako plamenná beranidla! Spustil se Zavyl vítr. Jack byl strachy bez sebe, ale nemohl se přestat dívat. Oheň před deštěm, pomyslel si. OHEŇ PŘED DEŠTĚM!

V těch slovech se skrýval obraz i vyprávění, ale bylo to přinejlepším banální. Na první straně i na těch dalších jsem viděl, jak se tátovi nedaří popsat, co vidí. Jako by věděl, že to není moc dobré, a stále dokola se snažil vymyslet to nějak lépe. Bolelo to, protože to chtělo být dobré…, a nebylo.

Sešel jsem dolů do tátovy pracovny pro korekturní výtisk Bouře plné blesků. Nalistoval jsem první stranu a četl jsem:

Blížila se bouře.

Jack Elway stál na verandě a s rukama v kapsách sledoval, jak se od západu valí mraky černé jako dým a cestou vymazávají z nebe hvězdy. Zamumlal hrom. Uvnitř mraku se rozsvítil blesk a chlapce napadlo, že to vypadá jako mozek. Zvedl se vítr. Nejdřív oheň, potom déšť, pomyslel si. Nejdřív oheň, potom déšť. Ta myšlenka ho děsila, ale nedokázal odtrhnout zrak.

Při porovnávání špatné, ručně psané verze (která se usilovně snažila být dobrá) s hotovou knihou jsem si nemohl nevzpomenout na malby Butche LaVerdiera na plotě skládky a na jeho pozdější obraz Elvise a Marilyn na pouti, který se prodal za tři miliony dolarů. Znovu mě napadlo, že to první bylo poupě a to druhé květ.

Po celé zemi – vlastně po celém světě – muži a ženy malují obrazy, píšou příběhy, hrají na hudební nástroje. Někteří chodí na semináře, přednášky a lekce umění. Někteří si zaplatí učitele. Plody jejich snažení poslušně obdivují přátelé a rodina, kteří je pochválí slovy Páni, to je fakt dobré! a vzápětí na ně zapomenou. Já jsem měl tátovy historky rád, když jsem byl malý. Okouzlily mě a říkal jsem si, páni, tati, to je fakt dobrý! Lidé, kteří míjeli skládku a všimli si Butchových barvitých výjevů ze života ve městě, si zcela jistě řekli, páni, to je fakt dobré! a pak si šli po svém. Protože pořád někdo někde maluje, vypráví příběhy nebo hraje na kytaru „Call Me the Breeze“. Většinou je výsledek zapomenutelný. Některé jsou slušné. Jen několik málo je výjimečných. Nevím, proč to tak je ani jak se dvěma venkovanům podařilo skočit od dobrého k velmi dobrému a nakonec ke skvělému.

Ale dozvěděl jsem se to.

* * *

Dva roky po krátkém rozhovoru s Ruth Crawfordovou se táta odebral na obvyklou prohlídku denivek rostoucích u plotu. Ukazoval mi, kde se několik uprchlic objevilo na opačné straně plotu, a dokonce i na druhé straně Benson Street, když vtom jsem zaslechl tlumené křupnutí. Myslel jsem si, že šlápl na nějakou větvičku. Podíval se na mě s vykulenýma očima a otevřenými ústy a mě napadlo (pamatuji si to zcela jasně), takhle táta vypadal, když byl ještě kluk. Potom se naklonil na stranu. Natáhl se rukou po plotu. Já jsem se natáhl po jeho ruce. Oba jsme minuli. Upadl do trávy a začal křičet.

Nenosil jsem mobil všude s sebou – nepatřím ke generaci, která by raději šla ven bez spodního prádla než bez telefonu –, ale tehdy jsem ho u sebe měl. Zavolal jsem na tísňovou linku a řekl jsem, že potřebuji záchranku na Benson Street 29, protože můj otec měl nehodu.

Klekl jsem si vedle něho a pokusil jsem se nohu narovnat. Zaječel a bránil se, ne-ne-ne, bolí to, Marky, bolí to. Obličej měl bílý jako padlý sníh, jako břicho bílé velryby, jako vymazanou paměť. Necítil jsem se zvlášť starý, zřejmě proto, že ten, s nímž jsem žil, byl o tolik let starší, ale tehdy jsem si připadal jako stařec. Napomínal jsem se, že nesmím omdlít. Nebo dostat infarkt. A doufal jsem, že je harlowská sanitka (kterou zaplatili můj otec a Butch) někde poblíž, protože záchranka z Gates Falls by sem jela půl hodiny a z Rocku ještě déle.

Pořád slyším otcův křik. Těsně před příjezdem harlowské záchranky omdlel. Ulevilo se mi. Naložili ho zvedákem a odvezli do nemocnice sv. Štěpána, kde ho stabilizovali – dá-li se devadesátiletý člověk vůbec stabilizovat – a zrentgenovali. Praskl mu levý krček. Nemělo to zjevnou příčinu, prostě se to stalo. Nešlo ale ani o prostou zlomeninu, jak mi řekl ortoped. Kost spíš explodovala.

„Nejsem si jistý, co s tím,“ oznámil mi doktor Patel. „Kdyby byl ve vašem věku, doporučil bych samozřejmě kloubní náhradu, ale pan Carmody má pokročilou osteoporózu. Kosti křehké jako sklo. Všechny. Navíc je už v pokročilém věku.“ Rozhodil rukama nad rentgenovými snímky. „Musíte se rozhodnout.“

„Je vzhůru?“

Patel někam zavolal. Položil otázku. Poslouchal odpověď. Zavěsil. „Je trochu mimo z léků proti bolesti, ale je při vědomí a komunikuje. Chce s vámi mluvit.“

* * *

I když případů covidu-19 ubývalo, prostor byl u sv. Štěpána nedostatkovým zbožím. Můj otec přesto získal jednolůžkový pokoj. Mohl si za něj zaplatit, ale také byl celebrita. A v Castle County ho zbožňovali. Jednou jsem mu dal tričko s nápisem JSEM SPISOVATELSKÁ HVĚZDA a on ho opravdu nosil.

Nebyl už bledý jako břicho bílé velryby, ale vypadal sešle. Měl ztrhaný výraz a tvář se mu leskla potem. Vlasy mu trčely na všechny strany. „Marky, zlomil jsem si kyčel, sakra.“ Mluvil tiše, skoro šeptal. „Podle toho pákistánského doktora jsem prý měl kliku, že se to nestalo, když jsme letěli na Butchův pohřeb. Pamatuješ si to?“

„Samozřejmě.“ Sedl jsem si vedle něho a vytáhl jsem z kapsy hřeben.

Zvedl ruku ve starém známém velitelském gestu. „Opovaž se. Nejsem mimino.“

„Já vím, ale vypadáš jako šílenec.“

Ruka klesla na přikrývku. „Tak jo. Ale jen proto, že jsem ti kdysi měnil posrané plínky.“

Myslím, že to spíš bývala mámina práce, ale nehádal jsem se, jen jsem mu upravil vlasy, jak nejlépe to šlo. „Tati, doktor by se potřeboval rozhodnout, jestli by ti měli dát kloubní…“

„Ticho,“ přerušil mě. „Kalhoty mám ve skříni.“

„Tati, nemůžeš nikam…“

Obrátil oči v sloup. „Ježíšikriste, já vím. Přines mi klíče.“

Našel jsem je v levé přední kapse pod cinkající hromádkou drobných. Otec si je třesoucí se rukou přidržel blízko před obličejem (ten třes se mi vůbec nelíbil) a probíral se jimi, až našel jeden malý stříbrný.

„Tímhle se otevírá spodní šuplík u mého stolu. Jestli tímhle průserem neprolezu…“

„Tati, budeš v poho…“

Zvedl ruku s klíči ve známém gestu. „Jestli to nezvládnu, vysvětlení mého – a Butchova – úspěchu najdeš v té zásuvce. Všechno, co ta ženská… Nemůžu si teď vzpomenout na její jméno… Chtěla vědět. Nevěřila by mi, a ty taky nebudeš, ale je to pravda. Říkejme tomu má poslední epištola světu.“

„Fajn. Rozumím. A co s tou operací?“

„Tak se na to podíváme. Zamysleme se nad tím. Když na ni nepůjdu, co mě čeká? Vozík? A zřejmě ošetřovatel. Ne hezká ošetřovatelka, ale velký chlupatý zápasník s oholenou hlavou, který používá kolínskou po tátovi. Ty bys mě rozhodně tahat nezvládl, už na to nemáš věk.“

To byla asi pravda.

„Myslím, že to zkusím. Možná umřu na operačním stole. Možná to zvládnu, odbudu si šestitýdenní rehabilitaci a potom si zlomím druhou kyčel. Nebo ruku. Nebo rameno. Bůh má zlomyslný smysl pro humor.“

Kosti měl křehké, ale mozek mu sloužil dobře, i když byl sjetý jako guma. Byl jsem rád, že to rozhodnutí – a zodpovědnost za výsledek – nehodil na mě.

„Řeknu to doktoru Patelovi.“

„Běž,“ přikývl, „a pověz mu, ať si připraví pořádný náklad léků proti bolesti. Mám tě rád, synu.“

„Já tebe taky, tati.“

„Jestli to zvládnu, vrať mi ty klíče. Jestli ne, podívej se do šuplete.“

„Samozřejmě.“

„Jak se ta ženská jmenovala? Crockettová?“

„Crawfordová. Ruth Crawfordová.“

„Chtěla odpovědi. Vysvětlení. Jednotnou odbornou teorii kreativity, Bůh chraň královnu. A já jsem jí nakonec mohl dát jen ještě větší záhadu.“ Pomalu zavřel oči. „Nevím, co mi dali, ale je to síla. Nic mě nebolí. Bolest se sice vrátí, ale myslím, že teď zvládnu usnout.“

Usnul, a už se neprobudil. Ze spánku se stalo kóma. Už před lety podepsal, že si nepřeje resuscitovat. Když se mu následujícího večera ve 21:19 zastavilo srdce, seděl jsem u jeho lůžka a držel ho za ruku. Jeho nekrolog ani nebyl v New York Times na prvním místě, protože tentýž den zemřel při autonehodě bývalý ministr zahraničí. Táta by řekl, že tak to chodí odjakživa: Stejně jako v životě vládne i ve smrti politika nad uměním.

* * *

Na pohřeb do baptistického kostela přišel snad celý Harlow spolu se slušnou armádou novinářů. Ruth Crawfordová nepřijela, protože byla v Kalifornii, ale poslala květiny a hezkou kondolenci. V pohřebním ústavu naštěstí věděli, co čekat, a postavili před kostel reproduktory pro ty, kteří se nevešli dovnitř. Obřad u hrobu už byl kratší a s menší účastí, a když jsem za týden přinesl květiny (denivky, samozřejmě), byl jsem tam sám – poslední lístek na rodinném stromu Carmodyových, který už se navíc zbarvoval do podzimního odstínu. Sic transit gloria mundi.

Klekl jsem si, abych opřel vázu o náhrobní kámen. „Ahoj, tati. Mám ten klíč, co jsi mi dal. Splním ti tvé poslední přání a otevřu tu zásuvku, ale jestli tam najdu vysvětlení, tak budu… Jak jsi to říkával? Opičí varle.“

* * *

Jako první na mě vykoukla velká hnědá obálka. Buď se ten mazaný lišák přece jen nevzdal svého notebooku, nebo požádal někoho v knihovně, ať mu to vytiskne, protože hned nahoře ležel článek z časopisu Time datovaný 23. května 2022. Titulek zněl: KONGRES KONEČNĚ BERE UFO VÁŽNĚ.

Přejel jsem ho očima a zjistil jsem, že UFO se dnes říká UAP – „unidentified aerial phenomena“ neboli neidentifikovatelný vzdušný fenomén. Kongresová slyšení, jimž předsedal Adam Schiff, byla první na toto téma od dob projektu Blue Book, padesát let starého, a všichni svědkové náležitě zdůraznili, že jim nejde o zelené mužíčky z Marsu nebo kterékoli jiné planety. Uvedli, že stroje mimozemského původu sice zcela vyloučit nelze, ale pokládají se za velmi nepravděpodobné. Obávali se spíš toho, že nějaká jiná země – Rusko, Čína – vyvinula nadzvukovou technologii o mnoho pokročilejší než ta naše.

Pod výtiskem ležely zažloutlé a už trochu křehké výstřižky ze září a října 1978. Jeden byl z Press Heraldu a nesl titulek TAJEMNÁ SVĚTLA SPATŘENA NAD MARGINAL WAY. Druhý, vystřižený z Castle Rock Callu, prohlašoval: PODLOUHLÉ „UFO“ VIDĚNO NAD CASTLESKOU VYHLÍDKOU. Pod tím byla fotka vyhlídky s rezavými „sebevražednými schody“ (dávno zmizelými stejně jako Butchovy malby), jež se klikatily po úbočí nahoru. Po létajícím přízraku ale nebylo ani stopy.

Pod obálkou s výstřižky ležel kroužkový blok. Otevřel jsem ho na první straně a čekal jsem, že tam najdu další z tátových prvních pokusů – možná koncept Hrozné generace nebo Dálnice číslo 19. Spatřil jsem jeho nezaměnitelné, doleva skloněné písmo, ale bez škrtanců a čmáranců, jež předtím doprovázely jeho snahy najít to správné vyjádření. Nepodobalo se to starým poznámkovým sešitům, jež jsem našel po matčině smrti. Tohle byl Laird Carmody, který dokonale ovládal své spisovatelské schopnosti, ačkoli sem tam bylo některé písmeno roztřesené. Nebyl jsem si jistý, ale domníval jsem se, že to napsal někdy poté, co odešel do důchodu.

Táta byl zasloužilý romanopisec, obvykle uznávaný pro své vypravěčské schopnosti, a trvalo mi jen tři stránky, než jsem poznal, že toto je jiný příběh, ačkoli s reálnými postavami – Lairdem Carmodym a Davem LaVerdierem – převtělenými do vymyšlených. Metafikce, odborně řečeno. Není to nic nového; tento koncept (nebo by se snad dalo říct rozmar) si vyzkoušel nejeden zkušený spisovatel. Dave rozhodně nemohl nic namítat, tím si táta mohl být jistý, neboť už byl po smrti. Táta sice v nemocnici tvrdil, že je to pravda, ale jen proto, že byl popletený z léků a bolesti. Takové věci se stávají. Nathaniel Hawthorne si koneckonců před svou smrtí pletl sám sebe s reverendem Dimmesdalem. A Emily Dickinsonová odešla z tohoto světa se slovy: „Musím jít, zvedá se mlha.“

Můj otec nikdy nepsal fantasy ani metafikci, a v tomto bylo obojí, ale i tady si našel místo pro své staré osvědčené fígle. Okamžitě mě to pohltilo a přečetl jsem sešit na jeden zátah. Nešlo jen o to, že jsem znal postavy i prostředí kolem Harlow. Laird Carmody prostě uměl vyprávět, to připouštěli i jeho největší kritikové, a tento příběh byl dobrý. Ale pravdivý?

To ani náhodou.

2

Za starých časů, kdy jsme s Butchem vedli městskou skládku, jsme mívali Hrabací úterky. Byl to Butchův nápad. (Měli jsme také Krysí soboty, ale to je jiný příběh.)

„Když už se tu chtějí hrabat,“ říkal Butch, „tak jim to oficiálně dovolíme a budeme je u toho hlídat, aby si nějaký ochlasta nebo hulič nerozsekl nohu a nedostal gangrénu.“

Jedním z alkáčů, kteří v úterý častěji chodili, než nechodili, byl Rennie Lacasse. Mainští takovým jako on říkají „motorová huba“, protože nejspíš mluvil i ve spaní. Kdykoli se chystal vykládat o starých dobách, začínal slovy: „Tahleta záležitost se mi prostě nevykouřila z hlavy.“

Přesně takový pocit jsem měl z lovecké výpravy v roce 1978, jež nám změnila život. Záležitost, která se mi nikdy nevykouřila z hlavy.

* * *

Vyrazili jsme v sobotu 11. listopadu s tím, že se vrátíme sedmnáctého nebo osmnáctého, možná i dřív, pokud se aspoň jednomu z nás podaří ulovit svého jelena. Kdybychom ho ulovili, měli bychom spoustu času nechat ho připravit v Ordwayově řeznictví v Gates Falls. Zvěřinu na Díkůvzdání měli všichni rádi, zvlášť Mark, který měl dvacátého prvního přijet ze školy.

Na začátku padesátých let jsme se s Butchem složili na džíp Willys z armádních přebytků. V roce 1978 už to byla stará dáma, ale pořád jsme na ni mohli naložit vybavení a jídlo a vřítit se s ní do lesa. Sheila mi říkala, že NellyBelle jednoho dne uprostřed Třicetimílového lesa uletí píst nebo upadne převodovka, ale nic takového se nikdy nestalo. Jezdili jsme v tom džípu, dokud Butch nezamířil na západ. Akorát z lovů už po roce 1978 nic nebylo. Dokonce jsme o tom raději ani nemluvili. Ačkoli jsme na to samozřejmě mysleli. Bylo by těžké nemyslet. To už jsem prodal první knihu a Butch si vydělával kreslením komiksů a ilustrací. Nedostával za to zdaleka tolik jako později za obrazy, ale na místní poměry to bylo fér, jak by řekl Rennie Lacasse.

Políbil jsem Sheilu, Butch ji objal a vyjeli jsme. Chapel Road nás zavedla na Cemetery Road a následovaly tři lesní silnice, postupně stále víc a víc zarostlé. To už jsme se ocitli hluboko ve Třicetimílovém lese a zanedlouho jsme zaslechli potok Jilasi. Některé roky jen tak pobublával, ale tehdy v létě i na podzim lilo jako z konve a potok doslova burácel.

„Doufám, že most je na svém místě,“ podotkl Butch.

Byl tam, ale trochu se nakláněl k pravé straně. Na sloupku před ním byla přibitá žlutá cedule s jediným slovem: NEBEZPEČÍ. Další rok spláchlo most jarní tání. Muselo se pak jet třicet kilometrů dál po proudu k dalšímu mostu. V podstatě skoro do Bethelu.

My jsme ceduli nepotřebovali. Naposled jsme si most troufli přejet už hodně dávno a tentokrát jsme si ani nebyli jistí, jestli se ho odvážíme přejít.

„Hele,“ řekl Butch, „ani mě nenapadne jet třicet kiláků dál po stodevatenáctce a pak zase třicet zpátky.“

„Ještě by tě zastavili policajti, kdybys to zkusil,“ řekl jsem a poplácal džíp po boku. „NellyBelle má poslední nálepku z technické z roku 1964.“

Butch si vzal svůj batoh a spací pytel a zamířil k tomu rozviklanému dřevěnému mostu. Na okraji se zastavil a ohlédl se. „Jdeš?“

„Radši počkám, jestli přejdeš,“ odpověděl jsem mu. „Jestli most spadne, tak tě vylovím. A jestli tě odnese proud, zamávám ti na rozloučenou.“ Ve skutečnosti jsem nechtěl, abychom na most vešli oba najednou. Zbytečně bychom pokoušeli osud.

Butch se vydal přes most. Dutý klapot jeho vysokých bot přehlušoval šumění potoka. Když přešel na druhou stranu, odložil věci, spustil si kalhoty a vystrčil na mě zadek.

Šel jsem za ním a cítil jsem, jak se most třese, jako by byl živý a bolelo ho to. Ještě jsme se vrátili – po jednom – a přenesli jsme krabice s jídlem. Byly plné toho, co muži v lese jedí: masové konzervy, polévkové konzervy, sardinky, vejce, slanina, kelímky s pudinkem, káva, spousta chleba, dvakrát šest piv a naše pravidelná láhev Jacka Danielse. A dvě steakové kotlety. Tehdy jsme jedli hodně a ani trochu zdravě. Nakonec jsme přenesli pušky a lékárničku. Ta byla hodně velká. Oba jsme patřili k harlowským dobrovolným hasičům, a museli jsme tedy povinně projít kurzem první pomoci. Sheila trvala na tom, abychom si na lovecký týden brali hasičskou lékárničku, protože v lese se snadno stane nehoda. Někdy i vážná.

Zakryli jsme NellyBelle celtou, aby do ní nenapršelo, a Butch řekl: „A tentokrát už se jeden z nás vykoupe, uvidíš.“

Nevykoupali jsme se, ačkoli jsme museli poslední cestu přes most podniknout společně, protože jsme mezi sebou nesli lékárničku, která vážila skoro patnáct kilo a připomínala spíš vojenský kufr. Napadlo nás, že bychom ji nechali v džípu, ale nakonec jsme ji vzali.

Na opačné straně mostu se prostírala malá mýtina. Dobře by se tam rybařilo, jenže potok protékal Mexikem a Rumfordem, než se dostal k nám, a ryby tak byly jedovaté kvůli splaškům z textilních továren. Na mýtinu navazovala zarostlá pěšina k chatě, dlouhá čtyři sta metrů. Chata byla tehdy docela pěkná, měla dvě ložnice, hlavní pokoj s kuchyňským koutem s kamny na dřevo a vzadu venku suchý záchod. Elektřina sem samozřejmě nevedla, ale byla tu malá vodárnička s pumpou. Nic víc dva drsní lovci nepotřebovali.

Než jsme všechno odtáhli do chaty, už se setmělo. Uvařil jsem jídlo (Butch by také odvedl svůj díl práce, ale jak říkávala Sheila, dokázal by spálit i vodu) a Butch založil oheň v krbu. Usadil jsem se s knihou – v lese není nic lepšího než Agatha Christie – a Butch si vyndal kreslicí blok, který se chystal zaplnit skicami, karikaturami a lesními výjevy. Na stole ležel jeho nikon. Nenabité pušky stály opřené v koutě.

Povídali jsme si, jak jsme mívali ve zvyku; probrali jsme minulost i naše naděje do budoucnosti. Ty naděje už pomalu bledly – zvolna jsme načínali střední věk –, ale v lese vždycky vypadaly o něco realističtěji a dosažitelněji, protože tu bylo ticho a život nebyl tak… uspěchaný? To není správné slovo. Byl méně zaneřáděný. Nezvonily telefony a nebylo potřeba hasit požáry, doslovné ani metaforické. Myslím, že jsme tam ve skutečnosti nejezdili na lov, i když pokud se nám před hlaveň postavil jelen, jak bychom mohli říct ne? Jezdili jsme tam, abychom mohli být nejlepší verzí sebe sama. Vlastně spíš upřímnou verzí. Nejlepší jsem se snažil být vedle Sheily.

Vzpomínám si, jak jsem večer ulehl, přitáhl jsem si přikrývku až k bradě a zaposlouchal jsem se do větru vzdychajícího ve větvích. Vzpomínám si, že jsem myslel na bezbolestnost těch blednoucích nadějí a ambicí. Bezbolestnost je dobrá, ale také docela strašná. Chtěl jsem být spisovatelem, ale pomalu jsem si říkal, že stát se dobrým spisovatelem je nad mé síly. Svět se ale přesto bude točit dál. Povolili jste ruku… Rozevřeli prsty… A něco vám ulétlo. Vím, že jsem si říkal, možná je to v pořádku.

Z okna jsem mezi kývajícími se větvemi viděl hvězdy.

Ta záležitost se mi nikdy nevykouřila z paměti.

* * *

Dvanáctého jsme si oblékli oranžovou vestu a čepici a vydali jsme se do lesa. Ráno jsme se rozdělili a sešli jsme se až u oběda, abychom si porovnali svá zjištění – co jsme viděli a co jsme neviděli. První den jsem uvařil velký hrnec těstovin se sýrem a čtvrt kilem slaniny. (Říkal jsem tomu maďarský guláš, ale každý normální Maďar by se jen podíval a rychle si zakryl oči.) Odpoledne jsme lovili spolu.

Druhý den jsme si dopřáli piknik na mýtině a dívali jsme se přes potok – vypadal spíš jako řeka – na NellyBelle. Butch připravil sendviče, s těmi se mu dalo věřit. Pili jsme čerstvou vodu ze studny a pak jsme si dali balenou ovocnou taštičku: já borůvkovou, Butch jablečnou.

„Viděl jsi nějakou vysokou?“ zeptal se Butch a olizoval si z prstů polevu. Vlastně… ty taštičky nemají polevu, ale takovou glazuru, která je dost chutná.

„Ne. Ani dneska, ani včera. Ale víš, co říkají dědkové – vysoká ví, že je listopad, a schová se.“

„Myslím, že je to fakt pravda,“ souhlasil Butch. „Po Halloweenu mají vážně sklon zmizet. Ale co střelba? Slyšel jsi něco?“

Zamyslel jsem se. „Včera asi dvě rány. Dneska nic.“

„Chceš mi tvrdit, že jsme jediní lovci v celém lese?“

„Kristepane, ne. Přece víš, že les mezi námi a jezerem Dark Score je nejspíš nejlepší honitba v okrese. Dneska dopoledne jsem viděl dva chlápky chvíli poté, co jsem vyrazil, ale oni si mě nevšimli. Mám dojem, že jeden z nich byl ten trouba Freddy Skillins. Ten, co o sobě prohlašuje, že je tesař.“

Butch přikývl. „Já jsem byl na tom klenutém kopečku a na druhé straně jsem viděl tři chlapy. Byli oblečení jako z katalogu L. L. Bean’s a nesli si pušky s puškohledy. Nejspíš přijeli z jiného státu. A na každého, kterého potkáme, nejspíš připadá dalších pět nebo deset. Měli bychom slyšet jednu ránu za druhou, protože všichni jeleni se přece nesebrali a neutekli do Kanady, nebo snad jo?“

„Pochybuju,“ řekl jsem. „Někde tam jsou, Butchie.“

„Tak proč jsme žádného neviděli? A zaposlouchej se!“

„Co bych měl poslou…“

„Na minutku zavři klapačku a uslyšíš. A tím myslím, že neuslyšíš nic.“

Zavřel jsem klapačku. Slyšel jsem burácení potoka, který nepochybně pracoval na podtržení mostu, zatímco jsme si tu seděli na trávě a cpali se zbytky ovocných taštiček. Zaslechl jsem vzdálené hučení letadla, jež nejspíš mířilo na portlandské letiště. Jinak nic.

Podíval jsem se na Butche. On hleděl na mě a neusmíval se. Tvářil se vážně.

„Ani ptáci,“ podotkl jsem.

„Ne. Les by jich měl být plný.“

V tu chvíli se ozvalo jediné hlasité zakrákání vrány.

„Vidíš,“ řekl jsem, a dokonce se mi ulevilo.

„Jedna vrána. To nic není. Kde jsou malí ptáci?“

„Odletěli na jih?“

„Na to je brzo a stejně nelétají všichni. Měli bychom slyšet brhlíky a kardinály. Možná i stehlíka a k tomu spoustu sýkorek. Ale neozval se ani blbej datel.“

Většinou si lesní hudební kulisy nevšímám – člověk si zvykne –, ale teď, když se o tom Butch zmínil… Kde ti ptáci jsou? A ještě něco.

„Veverky,“ řekl jsem. „Měly by tu všude běhat veverky a připravovat se na zimu. Myslím, že jsem viděl asi dvě…“ Odmlčel jsem se, protože ani tím jsem si nebyl jistý.

„Mimozemšťani,“ pronesl Butch hlubokým, schválně strašidelným hlasem. „Možná se právě teď plíží lesem přímo k nám. S namířenými paprskomety, které nás rozloží na atomy.“

„Ty jsi četl ten článek v Callu. O tom létajícím talíři.“

„Nebyl to talíř, ale doutník,“ opravil mě Butch. „Létající cigáro.“

„Tiparillo z planety X,“ řekl jsem.

„S choutkami na pozemské ženy!“

Podívali jsme se na sebe a rozesmáli jsme se.

* * *

Odpoledne jsem dostal nápad na příběh – časem jsem z toho vytvořil román Hrozná generace – a večer jsem si zapsal poznámky do kroužkového bloku. Snažil jsem se zrovna vymyslet vhodné jméno pro mladého padoucha v srdci příběhu, když se dveře chaty prudce rozletěly a Butch vběhl dovnitř. „Dělej, Lare. Tohle musíš vidět.“ Popadl foťák.

„Co mám vidět?“

„Pohni!“

Podíval jsem se do jeho vytřeštěných očí, odložil jsem blok a vyšel za ním ven. Cestou na mýtinu mi vyložil, že se šel podívat, jestli se most nenaklonil ještě víc (kdyby se zhroutil, slyšeli bychom to). Pak pohlédl na nebe – a na most dočista zapomněl.

„Hele,“ řekl, když jsme došli na mýtinu, a ukázal nahoru.

Začalo pršet, tedy spíš jemně mrholit. Byla naprostá tma, takže bych neměl nízké mraky vůbec vidět, ale viděl jsem je, protože je osvětlovaly pomalu se pohybující kruhy jasného světla. Nejdřív pět, pak sedm, devět. Každý byl jinak velký. Nebylo to světlo odrážející se od mraků, jako byste na ně posvítili reflektorem nebo silnou baterkou; kruhy byly uvnitř mraků.

„Co to je?“ zeptal jsem se téměř šeptem.

„Nevím, ale jako doutník to teda nevypadá.“

„Ani přízračné sovy,“ řekl jsem a rozesmáli jsme se. Nesmáli jsme se, jako se smějete něčemu vtipnému, spíš jako když jste úplně vyvedeni z míry něčím úchvatným.

Butch si to vyfotil. Bylo to dlouho před vynálezem čipů, které umožňovaly okamžitě vidět výsledek, ale fotografie se mi dostaly do rukou později, když je vyvolal ve své vlastní temné komoře. Bylo to zklamání. Jen velké kruhy světla nad temnými vrcholky stromů. Viděl jsem od té doby nějaké obrázky UFO (nebo UAP, chcete-li) a většinou za moc nestojí: rozmazané tvary, které by mohly být čímkoli, třeba trikem podvodníků. Abyste pochopili, jak to bylo úžasné, museli byste tam být: V oblacích se pohybovala obrovská tichá světla, skoro jako by tančila valčík.

Nejživěji si pamatuji – kromě toho pocitu úžasu – rozpor, který jsem těch pět nebo deset minut, co to trvalo, měl v mysli. Chtěl jsem se podívat, co ta světla vydává…, ale zároveň jsem to vědět nechtěl. Bál jsem se totiž, že se nacházíme poblíž předmětů – možná dokonce inteligentních bytostí – z jiného světa. To mě naplňovalo radostí, ale zároveň mě to děsilo. Když na ten první kontakt (protože tak to bylo) dnes myslím, domnívám se, že jsme měli jen dvě možnosti: buď se smát, nebo křičet. Kdybych tam byl sám, zcela jistě bych křičel. A utekl bych, nejspíš až pod postel, kde bych se schoval jako malý kluk a popřel bych, že jsem vůbec něco viděl. Protože jsme tam byli spolu a byli jsme dospělí, smáli jsme se.

Řekl jsem pět nebo deset minut, ale možná to bylo patnáct. Nevím. Stačilo to, aby se mrholení proměnilo ve skutečný déšť. Dva kruhy se zmenšily a nakonec zmizely. Pak se vytratily další dva nebo tři. Největší z nich zůstal nejdéle, ale nakonec pohasl i on. Nepohyboval se ze strany na stranu, prostě se scvrkl na velikost talíře, potom na pěticent, penci, zářivý bod… A byl pryč. Jako by vystřelil přímo vzhůru.

Stáli jsme tam v dešti a čekali jsme, co se ještě stane. Nestalo se nic. Po chvíli mě Butch chytil za rameno. Vyjekl jsem.

„Promiň, promiň,“ zamumlal. „Pojďme do chaty. Show skončila a za chvíli budeme promáčení.“

Zamířili jsme tedy do chaty. Neobtěžoval jsem se předtím s bundou, a tak jsem přiložil do ohně, ze kterého mezitím zbyly jen žhavé uhlíky, a sundal jsem si mokrou košili. Mnul jsem si paže a třásl jsem se.

„Mohli bychom vyprávět, co jsme viděli, ale nikdo nám nebude věřit,“ řekl Butch. „Nebo pokrčí rameny a řeknou, že to byl nějaký bláznivý povětrnostní úkaz.“

„Možná byl. Nebo… Jak daleko je odsud na letiště v Castle Rocku?“

Butch pokrčil rameny. „Tak třicet, padesát kilometrů na východ.“

„Světla na ranveji… Možná s těmi mraky… Vlhkost… To by šlo… Nějaký prizmatický efekt…“

Butch seděl na gauči, fotoaparát měl na klíně a díval se na mě. Lehce se usmíval. Mlčel. Nemusel nic říkat.

„To jsou kecy, co?“ řekl jsem.

„Jo. Nevím, co to bylo, ale nebyla to světla z letiště ani pitomý meteorologický balon. Těch světel tam bylo osm nebo deset, možná dvanáct, a byla sakra velká.“

„V lese jsou ještě další lovci. Viděl jsem Freddyho Skillinse a ty jsi viděl tři chlápky nejspíš z planin. Mohli to taky vidět.“

„Možná, ale pochybuju o tom. Já jsem se ocitl ve správnou chvíli na správném místě, na té mýtině u potoka. Každopádně je po všem. Jdu spát.“

* * *

Druhý den – tedy čtrnáctý listopad – celý propršel. Nechtělo se nám jít ven, abychom celí zmáčení hledali jelena, kterého stejně nenajdeme. Četl jsem si a chvíli jsem pracoval na tom nápadu na příběh. Snažil jsem se vymyslet dobré jméno pro toho zlého chlapce, a nedařilo se mi – možná proto, že jsem neměl jasno v tom, proč to byl padouch. Butch si skoro celé dopoledne kreslil. Nakreslil tři různé obrázky světel v mracích, a nakonec to znechuceně vzdal.

„Doufám, že vyjdou fotky, protože tohle je hrůza,“ řekl.

Podíval jsem se na nákresy a řekl jsem mu, že jsou dobré, ale nebyly. Nebyly ani hrozné, ale prostě nesdělovaly podivnost toho, co jsme viděli. Tu nesmírnost.

Zadíval jsem se na přeškrtané návrhy jména pro padoucha. Trig Adams. Ne. Vic Ellenby. Ne. Jack Claggart. Moc prvoplánové. Carter Cantwell. Ale fuj. Příběh v mé hlavě mi připadal amorfní: Měl jsem nápad, ale nic konkrétního k němu. Neměl jsem se čeho držet. Připomínalo mi to jev, který jsme viděli. Něco tam bylo, ale nedalo se říct co, protože to bylo v mracích.

„Co děláš?“ zeptal se Butch.

„Voloviny. Asi si zdřímnu.“

„Co oběd?“

„Žádný nechci.“

Butch se nad tím zamyslel a zadíval se z okna na neustávající déšť. Neexistuje nic studenějšího než studený listopadový déšť. Napadlo mě, že by o tom někdo mohl napsat písničku… A nakonec to někdo udělal.

„Zdřímnutí zní skvěle,“ souhlasil Butch, odložil blok a vstal. „Něco ti řeknu, Lare. Budu kreslit celý život, ale nikdy ze mě nebude umělec.“

* * *

Déšť ustal kolem čtvrté odpoledne. V šest se mraky rozestoupily a zahlédli jsme hvězdy a krajíček měsíce – boží nehet, jak říkají staří lidé. K večeři jsme si dali steak (spolu s pořádným kusem chleba, aby bylo čím vytřít šťávu) a pak jsme se vydali na mýtinu. Nemluvili jsme o tom, prostě jsme tam šli. Stáli jsme tam asi půl hodiny a natahovali jsme krk. Žádná světla, žádné létající talíře ani doutníky. Vrátili jsme se do chaty, Butch vyhrabal ze skříňky v pokoji karty a skoro do deseti jsme hráli crib.

„Slyším potok až sem,“ řekl jsem, když jsme dohráli.

„Já vím. Déšť mostu vůbec nepomohl. Proč tam sakra vůbec je most? Napadlo tě to někdy?“

„Mám dojem, že tu v šedesátých letech chtěl někdo stavět domy. Nebo papírnu. Před první světovou válkou tady ty lesy nejspíš vytěžili.“

„Co bys řekl na to, kdybychom ještě jeden den lovili a pak jeli domů?“

Říkal jsem si, že mu nejde jen o návrat domů, navíc nejspíš s prázdnýma rukama. Pohled na ta světla v oblacích s ním něco učinil. Možná to zapůsobilo na nás oba. Neříkal bych tomu zrovna zvěstování. Jen někdy prostě něco zahlédnete, světla na nebi nebo třeba určitý stín v určitém období dne, který vám zkříží cestu. Považujete to za znamení a rozhodnete se posunout dál. Říkáte si, když jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě, chápal jsem věci jako dítě, myslel jsem jako dítě, ale pak přišel čas všechno dětské odložit.

Ale také to nemuselo být nic.

„Lare?“

„Jasně. Ještě jeden den a pojedeme. Stejně musím vyčistit okapy, než začne sněžit, a pořád to odkládám.“

* * *

Druhý den bylo chladno a jasno, tak akorát na lov, ale ani jeden z nás nezahlédl byť jediné mihnutí bílého ocásku. Neslyšel jsem zpívat ptáky, jen občas zakrákala vrána. Rozhlížel jsem se po veverkách, a žádnou jsem neviděl. Nezahlédl jsem ani burunduky, přitom by jich po lese měly pobíhat spousty. Zaslechl jsem výstřely, ale až v dálce, u jezera, a jestliže lovec střílel, ještě to neznamenalo, že střílí na vysokou. Chlapi se někdy nudí a chtějí si jen tak vystřelit, zvlášť když usoudí, že v okolí není zvěř, kterou by mohli vyplašit.

Na oběd jsme se sešli v chatě a potom jsme vyrazili na lov společně. Vysokou už jsme nečekali a ani jsme žádnou nezahlédli, ale byl pěkný den na procházku po lese. Ušli jsme asi kilometr a půl podél potoka, posadili jsme se na padlý strom a otevřeli jsme si plechovku piva.

„To není normální,“ prohlásil Butch, „a vůbec se mi to nelíbí. Řekl bych, abychom odjeli už dnes odpoledne, ale než naložíme věci, bude tma a na lesních cestách Nellyiným reflektorům moc nevěřím.“

Náhle zavál vítr a zatřepotal listy na stromech. Lekl jsem se toho zvuku a ohlédl jsem se přes rameno. Butch také. Potom jsme se na sebe podívali a zasmáli se.

„Nějaký lekavý, ne?“ prohodil jsem.

„Jen trošku. Vzpomínáš si, jak jsme vlezli do baráku po starém Spierovi, abychom dokázali, že se nebojíme? V roce 1946 nebo tak nějak to bylo?“

Pamatoval jsem si to. Starý Spier se vrátil z Okinawy bez oka a v salonku si ustřelil hlavu brokovnicí. Mluvilo o tom celé město.

„Říkalo se, že v domě straší,“ řekl jsem. „Bylo nám… Kolik? Třináct?“

„Asi tak. Vlezli jsme tam a sebrali jsme nějaké věci, abychom kamarádům dokázali, že jsme tam byli.“

„Já jsem vzal obrázek. Sundal jsem ze zdi nějakou starou krajinku. Co jsi vzal ty?“

„Pitomý polštářek z pohovky,“ rozesmál se Butch. „Taková kravina! Vzpomněl jsem si na Spierův dům, protože mám teď stejný pocit jako tehdy. Není tu vysoká, ptáci ani veverky. V tom domě možná nestrašilo, ale v tomhle lese…“ Pokrčil rameny a napil se piva.

„Můžeme jet ještě dnes. Reflektory budou v pořádku.“

„Ne. Zítra. Dnes večer si sbalíme věci, půjdeme brzo spát a vyrazíme za úsvitu. Jestli ti to nevadí.“

„Nevadí.“

Kdybychom věřili NellyBelliným světlům, dopadli bychom výrazně jinak. Někdy si říkám, že jsme jim možná věřili. Že existují stínový Laird a stínový Butch a žijí stínový život. Stínový Butch neodjel do Seattlu. Stínový Laird nenapsal ani jeden román, natož celých dvanáct. Stíny jsou slušní muži, kteří prožili zcela obyčejný život v Harlow. Řídili skládku, vlastnili dopravní společnost, starali se o městské záležitosti svého podnikání tak, jak měli – aby byly účetní knihy na březnové schůzi v pořádku a zpátečníci, kteří by ve městě nejraději zase postavili chudobinec, neměli na co nadávat. Stínový Butch si vzal dívku, kterou potkal v boogie klubu v Lewistonu, a měli spolu hejno stínových prcků.

Dnes si říkám, že je dobře, že to tak nebylo. Butch si říkal totéž. Vím to, protože jsme si to vzájemně potvrzovali, když jsme si pak později povídali po telefonu, po skypu nebo přes facetime. Všechno bylo dobré. Samozřejmě. Proslavili jsme se. Zbohatli jsme. Splnily se nám sny. Na tom není nic špatného, a jestliže jsem o podobě svého života někdy pochyboval: Copak občas nepochybuje každý?

Třeba vy?

* * *

Butch večer naházel do hrnce nějaké zbytky a nazval to polévkou. Snědli jsme to s chlebem a spláchli vodou ze studny, která byla nejlepší částí celé večeře.

„Už tě nikdy nenechám vařit,“ sdělil jsem Butchovi, když jsme myli těch pár kousků nádobí.

„Po téhle bryndě ti to rozmlouvat nebudu,“ souhlasil.

Sbalili jsme si věci a připravili je ke dveřím. Butch kopl bokem své tenisky do mohutné lékárničky. „Proč s sebou ten krám pořád taháme?“

„Protože Sheila na tom trvá. Přesvědčila mě, že jeden z nás spadne do nějaké propadliny a zlomí si nohu nebo ho někdo postřelí. Nejspíš idiot z planin s puškohledem.“

„Blbost. Podle mě je jen pověrčivá. Věří, že když si tu lékárnu jednou nevezmeme, tak ji zrovna budeme potřebovat. Chceš se jít ještě podívat?“

Nemusel jsem se ptát, co má na mysli. „Klidně.“

Šli jsme na mýtinu, abychom se podívali na nebe.

* * *

Světla tam nebyla, ale něco leželo na mostě. Tedy někdo. Na prknech ležela tváří dolů nějaká žena.

„Co to, kurva…?!“ vyjekl Butch a běžel na most. Utíkal jsem za ním. Nelíbilo se mi, že tam budeme tři najednou, navíc tak blízko, ale nemohli jsme ji tam nechat ležet v bezvědomí, možná dokonce mrtvou. Měla dlouhé černé vlasy. Pofukovalo a já jsem si všiml, že vítr jí ty vlasy zvedal v jednom chumáči, jako by byly slepené lepidlem. Kolem nepovlávaly žádné jednotlivé vlasy, jen ten chumáč.

„Chyť ji za nohy,“ zavelel Butch. „Musíme ji odnést, než ten zkurvený most sletí do toho zkurveného potoka.“ Měl pravdu. Slyšel jsem, jak podpěry sténají a Jilasi, z deště rozvodněný naplno, burácí jako hrom.

Vzal jsem ji za nohy. Měla vysoké boty a manšestrové kalhoty, a něco se mi na těch nohou nezdálo. Byla ale tma, bál jsem se a ze všeho nejvíc jsem toužil mít pod nohama pevnou zem. Butch ji zvedl za ramena a znechuceně vykřikl.

„Co je?“

„Nic, pohni sebou!“

Odnesli jsme ji z mostu na mýtinu. Bylo to jen osmnáct metrů, ale trvalo to věčnost.

„Polož ji, polož ji. Ježíši! Ježíšikriste!“

Butch pustil horní polovinu ženina těla a ona padla na obličej, ale nevěnoval tomu pozornost. Zkřížil paže a začal si mnout ruce v podpaží, jako by z nich chtěl otřít něco nechutného.

Chystal jsem se položit ženiny nohy, a vtom jsem ztuhl, protože jsem nemohl uvěřit tomu, co vidím. Mé prsty se zanořily do jejích bot, jako by místo z kůže byly z jílu. Ucukl jsem a hloupě jsem civěl na otisky svých prstů, které se pomalu samy zahlazovaly. „Panebože!“

„Je to jako… Jako by byla z měkké hlíny, sakra, nebo tak něco.“

„Butchi.“

„Co? Co je, prokristapána?“

„To oblečení není oblečení. Je jako… Namalované. Nějaká kamufláž. Nebo tak něco.“

Sehnul se k ní. „Je moc tma. Nemáš…?“

„Baterku? Ne. Nevzal jsem si ji. Její vlasy…“

Dotkl jsem se jich a hned jsem se odtáhl. Nebyly to vlasy. Bylo to něco hmotného, ale poddajného. Ne paruka, spíš nějaká plastika. Nevěděl jsem, co to má být.

„Je mrtvá?“ zeptal jsem se. „Je, že jo…“

V tu chvíli se žena dlouze, chraptivě nadechla. Jedna noha sebou škubla.

„Pomoz mi ji obrátit,“ řekl Butch.

Vzal jsem ji za jednu nohu a snažil jsem se nevšímat si té podivné poddajnosti. Hlavou mi jako meteor proletěla myšlenka – dětská modelína – a vzápětí zmizela. Butch vzal ženu za rameno. Otočili jsme ji. I ve tmě jsme viděli, že je mladá, hezká a bílá jako duch. A ještě něco. Měla obličej jako figurína z obchodu, hladký a bez poskvrnky. Oči měla zavřené. Jen oční víčka nebyla bílá; vypadala potlučeně.

Tohle není lidská bytost, pomyslel jsem si.

Znovu se chrčivě nadechla. Zdálo se, jako by se jí dech při výdechu zachytával v hrdle jako na nějakých háčcích. Pak už se nenadechla.

Myslím, že bych tam zůstal stát jako sloup a nechal ji zemřít. Zachránil ji Butch. Klekl si, dvěma prsty jí stáhl bradu a přiložil svá ústa na její. Stiskl jí nos a vydechl do ní. Ženin hrudník se zvedl. Butch otočil hlavu na stranu, odplivl si a znovu se nadechl. Vydechl ženě do úst a její hrudník se zase zvedl. Butch zvedl hlavu a vytřeštil na mě oči. „Je to jako líbat plast,“ řekl a pokračoval v umělém dýchání.

Zatímco se nad ní shýbal, žena otevřela oči. Hleděla na mě skrz Butchova ježka. Když se Butch odtáhl, zase se ozval ten chrčivý hrdelní nádech.

„Lékárnička,“ řekl Butch. „Epipen. A kyslík. Rychle! Běž, sakra!“

Zapotácel jsem se a na okamžik mě napadlo, že omdlím. Dal jsem si facku, abych se probral, a utíkal jsem do chaty. Ta ženská, nebo co to je, bude stejně mrtvá, než se vrátím, pomyslel jsem si (říkám vám, nevykouřil se mi z paměti jediný detail). A asi to bude dobře.

Lékárnička ležela hned za dveřmi a na ní byly naše batohy. Shodil jsem je dolů a otevřel jsem bednu. Byly v ní dvě rozkládací zásuvky. Epipeny se nacházely v té horní. Dva jsem si vzal a zásuvky jsem zabouchl. Skřípl jsem si přitom ukazováček. Nehet nakonec zčernal a upadl, ale v tu chvíli jsem si to ani neuvědomil. V hlavě mi bušilo. Cítil jsem se, jako bych měl horečku.

Kyslíková láhev s maskou a ovladačem byla uložena na dně spolu se světlicemi, obvazy, gázou, plastovou dlahou, ortézou na kotník a různými tubami a mastmi. Byla tam také kapesní svítilna. Vzal jsem i tu a sprintoval jsem zpět po pěšině. Světlo se přede mnou houpalo ze strany na stranu.

Butch pořád klečel na zemi. Žena se stále přerývaně nadechovala. Oči měla pořád otevřené. Jakmile jsem si klekl vedle Butche, opět přestala dýchat.

Butch se sehnul, pevně přitiskl svá ústa na její a silně vydechl. Zvedl hlavu a řekl: „Stehno! Stehno!“

„Já vím, mám ten kurz taky.“

„Tak dělej!“

Vtáhl do sebe další nádech a pokračoval. Odhodil jsem zátku epipenu, přiložil jsem ho na její stehno – vypadalo jako manšestrové kalhoty, ale nebyly to kalhoty, bylo to její stehno – a počkal jsem na cvaknutí. Počítal jsem do deseti. Na pět sebou prudce trhla.

„Drž ho, Lare, drž!“

„Držím. Myslíš, že mám dát i to druhé?“

„Počkej, zase dýchá. Ať je to kdokoli. Nebo cokoli. Kristepane, má fakt divnou chuť. Jako takové ty průhledné plachty na nábytek. Máš kyslík?“

„Tady.“

Podal jsem mu masku a láhev. Přiložil jí masku na ústa a nos. Stiskl jsem vypínač na ovladači a rozsvítilo se zelené světlo. „Vysoký průtok?“

„Jo, jo, pusť to naplno.“ Z čela mu ukápla kapka potu na plastovou masku a stekla po ní jako slza.

Posunul jsem páčku až ke značce VYSOKÝ PRŮTOK. Zasyčel kyslík. Na nejvyšší nastavení vydrží jen pět minut. V lékárničce bylo skoro všechno dvakrát (proto byla tak těžká), ale kyslíková láhev jen jedna. Hleděli jsme na sebe přes ženino tělo.

„To není člověk,“ řekl jsem. „Nevím, co to je, možná nějaký supertajný kyborg, ale není to člověk.“

„Není to kyborg.“

Ukázal palcem k nebi.

* * *

Když došel kyslík, Butch sundal masku a ona – klidně jí tak můžeme říkat – už dýchala sama. Chrčení ustalo. Posvítil jsem jí do obličeje a ona před světlem zavřela oči.

„Koukej,“ řekl jsem. „Podívej se jí na obličej, Butchi.“

Podíval se a pak zase pohlédl na mě. „Je jiný.“

„Chceš říct, že je lidštější. A podívej se na její oblečení. Taky vypadá líp. Víc… Ježíš, víc realisticky.“

„Co s ní uděláme?“

Zhasl jsem světlo. Otevřela oči. „Slyšíte mě?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Kdo jste?“

„Co jste?“

Neodpověděla.

„Ano.“