Copyright © 2025 by Dan Krátký

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for Cover by Michal Kuba

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-284-0801-5

Obsah

Prolog

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

Smějeme se,

protože je všechno v píči a nic jinýho nám nezbejvá.

Kaskadér

Prolog

Často se vyprávělo o dýchavičném a věčně hladovém monstru.

Možná nejstarší historka, jakou děti na Rohozci přehrávaly, když si krátily dlouhé noci, byla právě o něm. Sahala několik let nazpět. Posluchači byli především muži, stopaři, hlídači i lovci. Zkušení zabijáci nemrtvých. Ale i v nich probouzelo vyprávění o růžové zrůdě něco nového. Báli se každodenně, o život, o nejbližší i budoucnost. Ale tohle monstrum… tohle monstrum je děsilo úplně novým způsobem.

Bylo jedno, jestli děti vypráví v nejvyšším patře starého zámku nebo na nádvoří. Strach uměly vzbudit všude.

„Musí tu někde být. Přece nemohl být poslední. Něco takového by si ohavná zrůdnost s narůžovělou kůží pomyslela, kdyby mohla myslet. Ale ona nemyslela. Jen mechanicky žvýkala tlapu posledního přeživšího psa v širokém okolí. Kosti pod tlakem špinavých a křivých zubů praskaly. Občas se nějaká uloupla a bodla zrůdu do tváře, ale bolest byla přirozenou součástí její existence, takže tomu nevěnovala pozornost a žvýkala dál.“

„Moc dobře věděla, že krmit se hnijícími nemrtvými je poslední možnost. Až když pro hlad nevidí nic jiného. Ale teď chtěla ještě teplé a šťavnaté maso. Živé maso. Chtěla cítit horký proud krve na bradě a křupnutí zdravých kostí v tlamě. Chtěla žrát.“

Na Rohozci žilo málo dětí. Nové se – alespoň tady – nerodily a ty příliš mladé nepřečkaly první měsíce nového světa. Právě proto bylo obdivuhodné, že malou místnost ve druhém patře obýval chlapec s dívkou ve věku asi dvanácti let. Nejlepší vypravěči široko daleko. Právě oni šířili historku o růžovém monstru, které zahlédli v útlém dětství.

Bylo jim sotva pět, když epidemie vypukla, a kvůli božskému komplexu několika dospělých se dočkali kruté budoucnosti. Hynek na (pravděpodobně) sourozeneckou dvojici narazil předloňskou zimu uprostřed chatky ve vybydlených Sedmihorkách. V místě, které je se Sárou prakticky stvořilo. Možná proto cítil potřebu se o děti postarat. Bylo jim k deseti, když otevřel dveře sklepa jedné z rekreačních chatek v zasněžených kopcích.

Pod hromadou hadrů a kůží zaregistroval jemný těkavý pohyb. Někomu byla zima. Nemohla to být schránka, ta v zimě žije a nijak na ni fyzicky nereaguje. Nemohl to být ani nácek z Maffie, Stín nebo kdokoliv zocelený apokalypsou. Takový člověk by se skrýval daleko lépe. Ne rosolovitě vyklepaný na dně zavřeného sklepa.

Hynek sklopil zbraň a gestem přikázal ostatním průzkumníkům pohov. Nebylo se čeho bát. Raněné zvíře nebo člověk těsně před smrtí. Opatrně odkryl několik vrstev hadrů a pak hlasitě vydechl. Tak hlasitě, až ostatní znovu uchopili zbraně. Nešlo však o výdech hrůzy, ale překvapení.

Pod hromadou špinavého oblečení ležel asi desetiletý chlapec s uslzenýma očima a špínou na bradě. Kdo ví, jak dlouho se schovával ve sklepě obklopený starými konzervami?

Hynek tvrdí, že jejich vzájemný pohled trval asi minutu, chlapec zas, že jen pár vteřin. Byl totiž narušený nečekaným zvratem – Hynek ucítil, jak mu něco přejelo po límci. Tvrdá černá kůže, jíž se chránili proti kousnutím na krku, se otevřela. Před chatou něco prásklo a jednotka průzkumníků vyběhla ven obhlédnout prostor. Ve sklepě zůstal jen zaskočený Hynek, za kterým se zavřely dveře. Když překvapeně chytal padající límec, všiml si, že chlapec zmizel.

Automaticky, ale stále trochu zamrzle sáhl po zbrani a otočil se. Jenže to už za ním stála dívka a v levé ruce držela skalpel tak pevně, až jí zbělely klouby. Neměla jej v ruce poprvé. Přeříznutí Hynkova límce bylo ladné, rychlé a děsivě profesionální. Než stihl reagovat podruhé, cítil, jak mu nohy zatěžkal železný řetěz, když se kolem nich prosmýkl chlapec.

Byl v pasti. Muži se snažili dveře rozbít, ale Hynka zajaly dvě malé děti.

Nikdy dodnes neví, jak ty roky přežily, ale je dost dobře možné, že díky dospělým. Ne nutně pro jejich pomoc a ochranu, ale protože božský komplex je příliš silný a lze jej využít.

Děti se po krátké diskusi rozhodly k Rohozci přidat. Měly slíbené místo ke spánku, občasné teplo i obstojné jídlo. A obyvatelé zámku si je časem oblíbili. Ostatně, měly v zásobě spoustu historek, o jakých se bojovníkům s nemrtvými ani nesnilo.

Pro život v postapokalyptickém příběhu přeživší zapomínali, že existují povídačky a mýty. Děti je pomáhaly udržovat a v některých případech i vytvářet. Pravidelně sedaly s muži a ženami kolem ohně a vyprávěly. Jindy rozptylovaly hlídky v nejvyšších patrech. Někdy zase strážné u brány. Byl to jejich oblíbený způsob trávení času. Bavit i děsit ostatní.

Vyprávěly o vlkodlacích, upírech a jiných monstrech. Ale možná nejoblíbenější historky se týkaly zvířat. Ne těch běžných, starých známých. Zvířat nových. Těch, která vznikla v průběhu prvních dnů, týdnů, měsíců a let nákazy. Děti měly nekonečnou zásobu smyšlených příběhů o holubech, kteří z hladu klovali oči nakaženým, nebo psech olizujících otevřené rány svých nemrtvých páníčků. Holubů, jimž odpadávala křídla a uhnívaly ocasy, psů ztrácejících čumáky nebo celé čelisti hnilobou. Ohavné zrůdy vznikající nákazou něčeho tak běžného a milého, jako je domácí mazlíček. Nebo třeba domácí vepřík. Nemocný vepřík, který se krmil hnijícími nemrtvými a divočel. Vepřík, uvnitř něhož vykvasila kombinace nákazy nemrtvých a obyčejné prasečí chřipky. Vepřík, který pokousal člověka. A stejně jako zvíře člověk rostl. Rostl tak dlouho, až vážil půl tuny. Rostl tak dlouho, až se kolíbal, zrůžověl a z tlamy mu vyrostla stovka nových zubů. Nebo to byly jen zapíchnuté kosti po sežvýkaných obětech? A v případě nejvyšší únavy padl na zem a na chvíli se stal znovu člověkem.

Čuníka se muži na Rohozci báli nejvíce. Nemrtvý holub a pes jsou spíš podivným úkazem. Malí, neškodní. Ba co víc, už je viděli. Ale čuník běžný nebyl. Naopak. Nikdo ho nikdy neviděl. A to bylo na dětské historce zdaleka nejděsivější. Všechna jejich zmutovaná zvířata už potkali.

Všechna až na čuníka.

Ale kdo si počká…

Děti na Rohozci uměly moc dobře popsat, jak se takové monstrum mohlo cítit. Jejich příběhy byly plné detailů, znepokojivých detailů. Hynka ale nejvíc trápila jiná věc. Jeden konkrétní příběh mu byl až děsivě povědomý.

„Dolů, nahoru, dolů a nahoru. Sotva kopyto dopadlo na zem, už zase vystřelo dobrých třicet čísel do vzduchu. A hned za ním druhé. Nebyl čas na klopýtání ani promarněný odraz, rozkaz zněl jasně – jíst.

Nepřemýšlel nad ničím, nevěděl, jak se to dělá. Hnala ho jen touha… ne touha, nutnost. Hlad. Potřeboval něco sníst. Věděl, že v okolních lesích žijí králíci a srnky, na zahradách ještě občas přežila slepice. Netušil sice, jak se to či ono zvíře jmenuje, ale uměl předvídat jeho pohyby a obranu. Proto byl tak dobrý lovec.

Kopyto se podlomilo a dopadl tvrdě na zem. V tlamě cítil hlínu. Sledoval dvě kořisti, které nikdy předtím neviděl. Pak si je vyrazil otestovat. Jednoho určitě trefil. Jeden bude brzo běhat s ním.

Už už chtěl vyběhnout kupředu, když periferně zahlédl dvě figury uprostřed zeleného kopce. Měl pocit, že ho viděly. Mezi nimi stálo několik keřů, sem tam strom a mnoho metrů zelené trávy. Takže tu jsou minimálně čtyři. To je skoro měsíc potravy.

Vší silou se odrazil a zmizel za horizontem. Snažil se potlačit bolest a dostat své skoro tunové tělo k jiné večeři co nejrychleji.

Hlad.“

Čuník byl vděčné téma. Přeživší pravidelně vytvářeli hypotézy o jeho vzniku. Ba co víc, o jeho smrti. Jak něco takového porazit?

„Hlad.

Růžová kůže napětím div nepraskla a monstrum jen těžko zklidnilo chuť na něco horkého a živého. Obluda posadila své tělo do malé jámy na kraji lesa, kde se mohlo i veliké růžové kdovíco přikrčit za keři. Chtěla být potichu, ale nešlo to. Každých pár vteřin jí z úst uniklo nadšené chrochtání. Byl to on. Ta dvounohá bytost, kterou viděla včera z lesa. Ta bytost, která tak rychle a neobratně utíkala nemrtvým.

Chrocht.

Jestli mu dělá problém utéct pomalým hnilobám, obluda nebude mít problém. Blížil se. Blížil se ke křoví.

Chrocht.

Už byl na dosah pařátu, metr nebo dva daleko. Dělilo je jen křoví. Obluda nepřemýšlela, ale cítila, že překročí hranici. Dosud se krmila jen zvěří a v nejhorším možném případě nemrtvými. Na dvounohé nikdy nesáhla. Ale co měla dělat, když v lese už nic nezůstalo? Žádná zvěř, nic. A studené tělo mrtvých neposkytuje tu samou radost jako srkání horké krve z mrskajícího se živočicha.

Hubený muž se postavil před keř a do země zapíchl nějaký stříbrný nástroj. Povolil si kalhoty a začal močit. Proud prorazil křoví a pokropil obludě nejprve kopyto a poté část stehna. Cítila tu teplotu, horkou moč. Byla tak horká, jako žádné tělo nemrtvých být nemůže.

Musí ho mít.

Muž ani nezaregistroval, jak rychle se vše semlelo. V jednu chvíli močil do křoví, za vteřinu mu z rozkroku cákal proud krve přímo do tlamy něčeho ohavného. Růžová masitá hlava připomínající Sloního muže přežvykovala mužův penis a v očích se jí leskla spokojenost, jak jí obličej kropily litry krve z jeho rozkroku. Růžovou barvou připomínala vepře a podlouhlý tvar hlavy zakončoval vlhký rypák. Ale zrůda neměla oči, vrchní část hlavy připomínala krtka a z tlamy se jí ven probíjely stovky zubů jako žralokovi. Ba co víc, hlava byla obrovská. Měla nejméně metr, metr a čtvrt na výšku.

Chrocht.

Ani muž nevěděl, jak rychle se dostal do chatky a kde všude nechal zbraně. Neměl po ruce vůbec nic, tyčky byly všude po zemi. Byl tu sám. Bezbranný. Obluda, která ho pronásledovala od křoví do chatky se vzpírala popisu. S hlasitými dopady běhala po dvou kopytech, měla dva krátké ocasy a dvě ruce s něčím mezi kopytem a pařáty. Chvíli se muži zdálo, že zahlédl i třetí a čtvrtou ruku na zádech, uhnívající a odpadávající. Ale nebyl si jistý. Netušil, jak se to stalo, ale najednou ležel na zemi. Přímo uprostřed obydlí.

Poslední věc, kterou zahlédl, byla masitá hlava s otevřenou tlamou a několika kly. Rychle se mu zabořila do hrudníku a rozpárala jej jako papír. Krev cákala všude. Zuby mělo monstrum jako skalpely, na několika místech muže řízlo, ale šlo primárně za hrudním košem. Bytostná touha po krvi jej nutila otevřít muže dokořán a vykoupat se v jeho krvi. Srkat jeho vnitřnosti a sát končetiny. A přesně to se stalo. Muž zůstal ležet uprostřed hlavní místnosti jejich malé dovolenkové pevnosti. Hrudní koš měl rozevřený dokořán, velkou část vnitřností pryč a po těle řezné rány po zubech. Krev byla úplně všude.

Chrocht.

Bestie se postavila a s krátkým záchvěvem něčeho jako radost místo opustila. Muž už byl v té chvíli mrtvý. Těsně před posledním výdechem pocítil horko a pak uvolnění. Jestli byla ta růžová zrůda poslední věc, kterou v životě viděl, už může být jenom líp.“

1.

Levé oko puklo, když jím projela železná tyčka a zastavila ji až vnitřní strana lebky. Milanovi nepříjemně zabrněla ruka, tak stisk rychle uvolnil. Tenkou zbraň pomalu vytáhl a sledoval, jak se na matném železitém povrchu táhnou husté krvavé stopy a zbytky bulvy. Očividně zasáhl centrum motoriky, protože starší žena se po nedobrovolné lobotomii zhroutila.

„Sem, táto!“ ozval se vyšší hlas zpoza prosklených dveří vesnické večerky s ručně psaným poutačem „Smíchané zboží“.

Milan rychle zabočil a skočil dovnitř, zatímco syn zabouchl a zaklapl zámek tak rázně, až se tlustá skleněná tabule rozvlnila. Měli štěstí, smíchané zboží totiž přijímalo stravenky, takže desítky gastro nálepek blokovaly výhled.

Oba se rychlostí blesku přesunuli za pokladní pult.

„Piča, dneska masakr,“ řekl Milan s moravskou precizností, vykukuje zpoza zaprášeného totalitního nábytku. Klepal se mu hlas. Rukou neustále přejížděl po levém lýtku, něco jako by tam hořelo.

Mladík přikývl, ale raději zůstal při zemi. Oba oddechovali, jako by právě odsprintovali půlmaraton. Na to jejich plíce rozhodně nebyly stavěné, protože v jejich genetickém kódu se zabydlela predispozice k astma bronchiale. Sami nevěděli, kde končí panická ataka a začíná náběh na astmatický záchvat. Cestou na nákup jim něco zkřížilo cestu. Rychlá, růžová šmouha, která Milana odstrčila z cesty a utíkala zpátky do lesa.

Něčím ho zasáhla právě do lýtka, které tolik pálilo.

Po chvilce se ale více než čtyřicetiletý muž s lesklou pleší konečně postavil a prohlédl si opuštěný obchod, do kterého se dostali.

„Dělej, jedeme, Jáchyme,“ rozkázal svému o dobrých padesát kilo lehčímu synovi a ukázal na poloprázdné regály, „nemáme na to celej den.“

Bylo kolem poledne, ostré paprsky jarního slunce dorážely na prosklené výlohy a z malé večerky se stával skleník. Nevoněla tu čerstvě utržená rajčata ani rozpečené sádlové rohlíky, do nosů se ostře vtírala hniloba. U vypnutých lednic byla tři těla, kterým dvojice propíchla hlavu už před několika dny. Od té doby těla zrála.

„Ok,“ zabručel nejistě Jáchym a vyskočil na nohy, „myslíš, že už dobrý?“

„Uvidíme.“

Oba si připravili krosny a začali do nich ládovat desítky zapečetěných konzerv ze spodních polic. Když tu byli před několika týdny poprvé, zásob bylo ještě dost, jenže od té doby většina čerstvých potravin prošla a jiné vybrakovalo pár zdejších obyvatel. Ti už jsou podle všeho mrtví, takže víc lančmítu pro Jáchyma s Milanem.

Tady byli lidé pracovití, takže jako první – mimo ovoce a zeleninu – začali brakovat police s moukou, droždím a všemožnými nesmysly pro výrobu domácího chleba. Jenže kvásek, na rozdíl od vás, přežije.

Po pár minutách nacvičeného rabování měli všechno: „Sirky?“

„Máme ve sklepě, neboj,“ odpověděl otec.

„Co když zvlhnou?“

Milan zakroutil hlavou: „Zásoby musej bejt rozdělený, když nás vyženou z chaty, musíme mít plán B. Pořád nevíme, jestli jim vůbec můžeme věřit.“

„Jasně, ale tady to může mezitím kdokoliv vybrat,“ namítl hubeňour.

Jeho otec reagoval posměškem: „Ha, takže z těch dvaceti obyvatel v průměrným věku sedmdesáti let se stanou šílený Maxové a půjdou rabovat obchody? Za posledních pár dní sem chodíme jenom my dva. Prosimtě, ty dávno čuchaj trávu zespoda.“

Jáchyma to neuklidnilo, ale v apokalyptických situacích si zvykl tátu poslouchat, takže přehodil popruh batohu přes druhé rameno a vyrazil ke dveřím: „Můžem?“

„Počkej, mrkni se skrz výlohu.“

Chlapec poslechl a byl rád, že to udělal – před obchodem se potácela dvě mrtvolná těla. Ruce se jim vlnily podél boků, uslintaná čelist naprázdno přežvykovala a oči hleděly prázdně do dálky. Oba hnijící muži měli své nejlepší roky za sebou, jednomu dokonce chyběla levá ruka. Rána už dávno nehnisala a šoupal nohama jakoby nic. Nikde ani stopa po tajemném zvířeti, které je po cestě prohnalo.

„Dva. Ale sou starý, neuviděj nás,“ konstatoval Jáchym.

„Tak potichu,“ varoval otec.

Otec se synem se vyplížili ven a zanechali Smíchané zboží daleko za sebou. Bylo nakoupeno.

* * *

„Žijem v pekle, ty vole,“ postěžoval si Jáchym při cestě z obchodu v přímém slunečním světle, „co to kurva bylo?“

Otec zakroutil hlavou, slyšel to už nesčetněkrát: „Přestaň mít tyhle kecy. Nějak prostě bude. Co se stalo, stalo se. Nebudu každej den poslouchat, v jaký prdeli žijeme. Můžeš se posrat z divočáka.“

„Piča,“ zamumlal syn potichu. Moravský původ v sobě nezapřel.

Levou stranu silnice rámovaly ostré skály a pravou staročeské domky se zahrádkami. Než to všechno začalo, počet stálých obyvatel sahal ke dvěma stovkám. Plus asi tisícovka turistů z velkých měst. Mezi ně patřili i Milan s Jáchymem.

Večerka stála na samém kraji severočeské vesničky, kam vedla široko daleko jediná asfaltka. Dokonale udržovaná. Ze dvou set obyvatel měl auto pouze jeden, zbytek se dopravoval na kole nebo sanitkou z blízké nemocnice. Jenže turistům auta nevymluvíte. Mají přednost úplně před vším. I když teď už možná vede chuť na srkání mozků.

Všechny domy podél silnice už byly prázdné. Dvojice se o tom přesvědčila, když hledala zásoby. Někdy se o to dokonce postarala. Nikdo. Nikde. Jen spousta lidského kompostu.

„Jak dlouho u nás zůstanou?“ nevydržel mlčet Jáchym.

„Nevim, ale brzo si vyčistí nějakou chatu a přesunou se tam. Jen musíme vymyslet pravidla. Zásoby a tak. Neni to prdel.“

„Neni to prdel,“ zamumlal hubeňour a pokračoval dlouhými kroky směrem k asfaltovému horizontu. Měl pocit, že mu hoří chodidla.

Černý horizont krátce nato vystřídaly zelené kopce. Muži se dostali na samotný kraj vesničky, který dříve patřil střední třídě hledající letní odpočinek. Každý kopec zdobilo několik dvoupatrových chatek. Za celou cestu nepotkali živou duši. Ale co je divnější, ani mrtvou.

„Ani jeden smraďoch. Od obchodu až sem,“ dmul se pýchou Jáchym, „všechny jsme už vypnuli.“

„Jsou u koupaliště,“ řekl udýchaný čtyřicátník a otřel si pot z čela, „nefandi si tolik. Zbytky turistů, lesních zvířat a ryb. Tady je to už nezajímá. Každej z vesnice chodí buď s nima, nebo zraje jako kompost.“

„Stejně si myslím, že se na nás z toho křoví něco koukalo, sledovalo. Než to vyběhlo. Viděl jsem ty oči!“

„Já si zas myslim, že poznám divoký zvíře.“

„Proto jsi okamžitě skočil za pult? Jako by tě honila armáda mrtvol?“

Milan svraštil čelo: „Opatrnost, ty blbe, opatrnost. Víš, co s tebou může provést takovej divočák? Ještě teď se nemůžu postavit na levou nohu, jak mě sestřelil.“

„Přehodí tě přes sebe a klidně rozpáře od břicha až k prdeli, posero!“ ozvalo se z jednoho z kopců.

Na kraji neposekané trávy stála asi třicetiletá žena s nešikovně ostříhanými vlasy do ztracena – pravděpodobně svépomocí. Vypadala nedočkavě.

Hubeňour sundal krosnu a nejistě rozkázal: „Vezmi to dovnitř, Sáro.“

Sestra přistoupila blíž a z podřepu zvedla batoh na rameno. Překvapivě s tím neměla – na rozdíl od bratra – vůbec žádný problém. Jáchym dělal, že ji nevidí, a rozhlížel se po zelených kopcích. Tráva byla vysoká, dlouhé týdny se o ni nikdo nestaral, ale zdobily ji abstraktní ornamenty. Stovky a tisíce prošlapaných stop, zužující se a rozšiřující jako hejno ptáků brázdící modrou oblohu. Tedy v době, kdy ještě nějací ptáci létali. Teď už jich moc není.

Navzdory Jáchymově lásce ke konspiračním teoriím nešlo o stopy mimozemského původu. Vlastně naopak, byly to ornamenty původu podzemního.

„Jeden z nich se proměnil,“ ukázala Sára na hromadu tlejícího masa ve škarpě.

Pod červeno-bílou kaší šlo jakž takž poznat lidské tělo, stočené do nepřirozeného tvaru. V hlavě mělo nešikovně zaraženou sekerku – pravděpodobně ne svépomocí.

„A tohle?“ ukázal Jáchym na druhé a úplně bílé tělo.

„Jeho holka to špatně nesla,“ utrousila žena a pokračovala kopcem k té nejvýše postavené chatě.

Takže nám tam zůstali dva, pomyslel si Milan. Trochu se mu ulevilo.

* * *

Večer probíhal tradičně. Otec připravoval na plynovém hořáku hrnec teplých fazolí s náhodnou směsí koření a ve volných vteřinách si pyšně prohlížel svůj kuchařský nůž. Našli ho v malé chaloupce za kopcem, musela patřit nějakému boháčovi, protože takhle ostrý gyuto se jen tak nevidí. Jáchym si pročítal otrhané časopisy z devadesátých let a podesáté se smál stejným fotorománům, zatímco Sára seděla na lehce zkosené střeše, sledujíc okolí hned vedle podkrovního okna.

Chata sestávala ze dvou hlavních místností. Šlo o typickou dovolenkovou stavbu, která své návštěvníky automaticky frustruje, pokud v ní stráví víc než jednu noc. V přízemí se nacházel podivný hybrid mezi obývákem, kuchyní a jídelnou. V patře pak zástup dřevěných postelí nakoupených několik dekád zpátky v nejmenovaném skandinávském řetězci s velmi, ale velmi kvalitním nábytkem. Sklep byl malinký. Ale na malou zásobu potravin stačil. Okna zakrytá několika vrstvami prostěradel a na dveřích tolik zámků, že by leckterá romantická lokace mohla závidět. Záchod byl, podle správných hororových klišé, venku.

U velkého stolu v centrální místnosti seděla ještě dvojice – dříve možná sympatický, ale nyní viditelně unavený mladý muž a jeho snoubenka ve svítivě azurových šatech. Hynek s Norou dorazili včera večer s jinou dvojicí, na niž narazili při cestě z hlavního města. Milan jim velmi opatrně nabídl pomoc. Sám věděl, že Praha dopadla úplně nejhůř a do čtyřiceti osmi hodin byla prakticky smetena z povrchu zemského.

Druhá, anonymní dvojice doplatila na jedno ranní kousnutí. Pravděpodobně z nerozvážného courání se po krásné louce a nasávání vesnického vzduchu. A pak přišla škarpa.

„Proč jste vyrazili zrovna sem?“ zeptal se přeživší dvojice Jáchym.

„Kdysi jsme sem jezdili na dovolenou,“ řekl Hynek, „po zásnubách.“

Milan se u míchání večeře pousmál: „Takže si vlastně opakujete líbánky?“

„Ne,“ zarazila Nora pokus o humor pragmatickým uvažováním, „skoro nikdo tu nežil a sezóna ještě nezačala, takže jsme si mysleli, že tu těch nemrtvých moc nebude. Pár domů, lesy, skály a několik obchodů. Spousta zeleniny, zvířat a ovoce.“

Hynek pokračoval: „Většina lidí mířila do obchoďáků a pak se chtěli zabarikádovat doma. A přesně tam…“

„… přesně tam chcípli,“ dokončil za něj větu Milan a máchl vařečkou, až rozhodil fazole do blízkého okolí.

„Přesně tak. Ani ne dva dny a Praha byla pryč.“

Obtloustlý otec nečekaně práskl vařečkou: „Protože nebyli připravený.“

„Připravený?“ nechápala Nora.

„Tati, bože, dneska ne…“ vložil se do toho Jáchym.

„Před apokalypsou ti hrubej domácí produkt nepomůže,“ pokračoval i přes nelibost svého syna.

Hynek byl viditelně zmatený: „Jak… jak to spolu souvisí?“

„Tak, že se roky řešily pseudoproblémy, kvaziproblémy a…“ na chvíli se Milan odmlčel.

Nora vyplnila ticho pohotovou otázkou: „Došly latinský prefixy?“

Milan stiskl vařečku tak silně, až mu zbělely klouby: „Měli nás vést.“

„Vést? Nikdo to nečekal. A nikdo by nevěděl, jak vést národ proti armádám nemrtvých,“ oponoval Hynek.

„Protože se volili idioti! A nejen to, ty vole, dokonce mohl každej idiot volit! Tahle to pak dopadne.“

Noře vystřelilo obočí tak vysoko, že vypadala jako postavička z animáku: „Takže změna volebního systému by zabránila konci světa?“

„Říkám, že jít k volbám je privilegium, ne povinnost nebo možnost,“ řekl a zamíchal fazole tak, až mu pár z nich přistálo u nohou.

„Zní trochu jako Heinlein,“ řekl Hynek s hořkým úsměvem Noře, ta se usmála, ale nespustila oči ze soptícího mužíka.

Milan vystřelil na nohy: „Říkáš, že sem nácek?!“

„Heinlein, ne Henlein. Byl to spi–,“ vzdychnul, „to je fuk. Sorry.“

„K čemu je politika, když ti dvacet hnijících zubů ukousne levou tvář?“ zašeptala Nora ironicky a vzpomněla si na odpolední eskapádu se sekerou. Dvojici neznala, ale konec světa je rychle sblížil. Ještě nedávno chodila do práce a teď se těžko adaptovala na svět, kde je třeba sekerou reagovat na drobný kousanec.

„Dvacet zubů má málokterej z nich,“ ozvalo se od schodů, vůně fazolí přilákala Sáru.

„Počítalas je?“ odfkla si Nora ironicky.

Sára udělala posledních pár kroků po rozvrzaných schodech a dala si záležet, aby ten poslední byl vážně slyšet. Založila ruce na hrudi a bez náznaku pobavení odpověděla: „Ano, počítala. Dneska ráno. Chvilku potom, co jsi do těch dvou zarazila sekeru. Podívala jsem se na jeho kousnutí, bylo tam maximálně deset zubů. Vypadávají jim hrozně rychle.“

„Stačí vydržet, pak nás budou už jenom žužlat!“ řekl vítězně Hynek.

Teď už vtip zafungoval a Sára se usmála. Milan povolil stisk vařečky a nálada se trochu uvolnila. Žužlání je spasilo.

„Pojďte jíst,“ vyzval všechny Milan.

Sára se natáhla po misce fazolí a pomyslela si, že je to úplně stejné jako tenkrát v Londýně. Přespávala na hostelu s pěti lidmi a dlabala po večerech konzervy fazolí.

Úplná dovolená.

* * *

O třicet minut a pět lžic fazolí později se snoubenci usadili na střeše, kde před večeří trůnila Sára. Pravidelně se nahoře střídali, protože chata nešla kvůli těsnění vyvětrat.

„Pamatuješ, jak to slavili vaši?“ zeptal se Hynek s drobným úsměvem a ukázal na svůj prsteníček. Na sukovitém prstu se leskl prsten. Hynek byl poměrně hubený, šlachovitý, ale prsty měl jako padesátiletý mechanik. Nebýt přerostlého man bunu na hlavě, člověk by si myslel, že pracuje rukama.

Nora zakroutila hlavou, zavířila delšími vlasy a potichu zachrochtala, jako pokaždé, když ji něco mile překvapilo: „Pamatuju.“

Obřad Nořiných rodičů byl jednou těch historek, které se pravidelně vytahují na každé rodinné oslavě. Výjimky neexistují, jakmile se setká rodina, příhoda se opakuje. Tak dlouho, až ji opustí všechna síla. A opravdu, Hynek historku zprvu miloval. Nořina matka si přišlápla šaty v uličce za zvuku AC/DC hraných na kontrabas. Než se zřítila k zemi, pokusil se situaci zachránit její nastávající a společně se zhroutili mezi svatebčany. AC/DC hráli dál. Bylo jim přes čtyřicet let, když se konečně odhodlali se vzít. Rozhodně nepředpokládali, že oba skončí zamotaní v bílém závoji pod skládacími židlemi. Ne v takto důstojném věku.

V tu chvíli se do historky obvykle vložila babička se svým já jim chtěla pomoct, ale skončila na zemi také. Stále za zvuků kontrabasové verze AC/DC. Dědeček historku ukončoval racionálním vysvětlením, že ve vedlejší hale probíhala rekonstrukce. Pod dočasným linem byly vedeny kabely a vytvářely tak nerovnosti na vozovce.

„Divím se, že to babička přežila,“ zasmál se Hynek.

Nora mu položila hlavu na rameno. „Ta přežije všechno, zlato, všechno. I tohle.“

„I tohle,“ opakoval trochu nepřítomně Hynek.

Když historku slyšel podruhé, o rok později, smál se znovu. Během těch dvanácti měsíců na její postupně budovanou pointu totiž zapomněl. Při třetí oslavě už věděl, kam příhoda vede, a smál se jen ze slušnosti. Počtvrté už ji znal docela dobře. Popáté ji částečně vyprávěl sám. Chvíli historku nenáviděl, protože ji mohl recitovat slovo za slovem. Pak došel smíření. Byl z ní hezký rodinný rituál. Ať se dělo cokoliv, vyprávění se opakovalo. Vracel se i smích na naučených místech. Každý měl svou roli – vypravěč, komentátor, posluchač nebo rušič. Hynek byl rušič, všichni si zvykli. I on pak vyprávění přerušoval na stejných místech, aby učinil rituálu zadost.

Nora odhlédla od Hynka a přejela očima po černé obloze. Slzela.

Babička už nežila. Dědeček už nežil. Jejich dcera, Nořina matka, je rozsápala vlastními zuby. Když snoubenci otevřeli dveře jejich prostorného pražského bytu, okamžitě je do nosu udeřil železitý zápach. Něco bylo špatně.

Opatrně kráčeli chodbou, aby prarodiče nabrali do auta a odvezli z epicentra apokalypsy. Hynek vyzvedl Noru před vchodem, tehdy neznala důvod, ale před několika okamžiky viděl zemřít své rodiče. Dělal, co mohl, aby Nora nezažila to samé.

Za kuchyňskou linkou zahlédli červenou flanelovou bundu Nořiny matky. Byla celá mokrá a klečela na dlažbě. Hynek spolkl žaludeční šťávy, když si uvědomil, že na bundě nejsou mokré stopy, ale krev.

Babička ležela s hlavou zalomenou do nepřirozené pozice a břichem otevřeným, takže z něj trčela střeva jako ve výloze výstavního párkaře. Dědeček tam byl také, začínal v kuchyni, táhl se chodbou do jídelny a končil v obýváku. Ruce měl okousané, nohy polámané a krvavě podlité oči mířily do stropu. Matka klečela nad změtí končetin a vnitřností a spokojeně něco žužlala. Prst nebo ohryzek nebo cokoliv jiného, co rozhodně nesloužilo své původní funkci. Nora si v té chvíli uvědomila, jak moc pletenec tří těl připomíná karambol na svatbě. Krvavý, ohavný moment, který býval tak hravou historkou i rodinným rituálem. Nikdy nezjistili, co se stalo s Nořiným otcem, protože z bytu utekli, jen co se po nich matka ohlédla s vyvrácenou čelistí po okusování tvrdých kostí.

Nora si otřela oči: „Snad se nám to taky stane, ať…“

„… ať máme o čem vykládat vnoučatům do zešílení?“ dokončil větu Hynek.

Políbila ho na tvář a levou rukou ho žertovně udeřila do ramena: „Neser. Ale jo.“

Oba přistoupili na hru, že k setkání s Nořinou rodinou v rozpárané podobě nedošlo. Ani s Hynkovou. Historka žila dál, babička s dědečkem a matkou v duchu také. Bylo lepší si lhát. Takový nový rituál. Až po konci světa našla historka nový život. Párkrát si ji opakovali při cestě sem, vždycky se společně smáli. I tady plnila stejnou rituální funkci, oba přistoupili na hru, v níž hloupoučká historka o nešikovnosti s nepozorností odvádí pozornost od toho, co se děje venku.

A že jsou všichni živí a plní své role posluchačů i rušičů.

Že rozhodně, ale rozhodně nehnijí na podlaze pražského bytu s otevřeným žaludkem.

2.

„Sáro!“

Černovláska s radostným svitem v očích a v tmavě zelené zástěře jméno své podřízené ještě několikrát zopakovala, než se dočkala reakce.

„A-ano?“ zakoktala oslovená.

„Pěna,“ ukázala vedoucí směny na bílý oblak přetékající z plechové konvičky.

Sára z ní pohotově vyndala hadičku s horkým mlékem a zakroutila ventilem, jenže to už se opařila na zápěstí. Spolkla výkřik, zakousla se do rtu a druhou rukou rozdrtila papírový kelímek, ze kterého vyteklo jedno přepražené espresso. Bylo stejně horké jako hořké.

„To bylo moje, viďte?“ ozval se jedovatý hlas před dřevěným barem.

„A-ano, madam, omlouvám se, počkejte!“ Sára začala rukama šátrat pod výdejním pultem. „Vteřinku!“

„Tady,“ podala jí nadřízená krabičku s barevnými kartičkami. Na každé z nich trůnil smutný smajlík, stačilo ji na světle lehce pootočit a po tváři se mu rozlil blažený úsměv.

Sára dvě vytáhla a podala je majitelce jedohlasu: „Jménem našeho podniku se vám omlouvám, každý z kupónů můžete na libovolné pobočce vyměnit za jakoukoliv kávu nebo jiný horký nápoj.“

Bestie s nehty, na které by měla mít zbrojní průkaz, oba papírky vytrhla rychlostí světla. Očividně se na své trestné kávy těšila: „A to kafe mi konečně uděláte?“

„Tady,“ podala jí vysoký kelímek černovláska s přiznaným potěšením, oči jí svítily víc a víc „a ještě jednou se omlouváme“.

„Ještě aby ne, strávila jsem tu dobrých deset minut,“ vyprskla zákaznice a prohlédla si kelímek. Její jméno bylo nečitelné, protočila oči a vyprskla: „Je tak těžký napsat čtyři písmena čitelně? N-O-R-A,“ vyhláskovala arogantně a odkráčela z kavárny.

Sára utírala mléčnou louži značkovým hadříkem z organické bavlny a snažila se nenavázat oční kontakt se ženou, která ji před několika dny najala. Nepodařilo se.

„Pojď na chvilku dozadu, Sáro,“ řekla šéfka tiše a mávla na dva baristy upravující polici s kávou. Ti beze slova zaujali její místo.

„Moc mě to mrzí, Mony,“ omluvila se Sára, když dorazili do malé kanceláře připomínající prostornější špajz.

„… vedoucí Morávková, Sáro, dodržuj prosím pravidla.“

Dívky byly podobně staré, oběma mohlo být sotva pětadvacet, podobně vysoké, ale Monika Morávková se cítila vyšší. Před dvěma dny ji totiž povýšili. Právě tak dlouho okupovala korporátní špajz s jedním stolem, skládací židlí, skříňkou na oblečení a plakátem honduraského kávového farmáře, který pravděpodobně neměl tušení, kde se ocitl.

„Před dvěma dny mě povýšili,“ řekla dnes poněkolikáté onu zjevnou informaci. Nejenže ji opakovala při každé příležitosti, ale její zástěra obsahovala tři výšivky ve tvaru kávového zrna.

Výšivky jsou zákon.

„Ano, paní vedoucí,“ šeptla dívka s jedním zrnem.

Černovlásce oči svítily už tak, že by se bez problému mohla přihlásit do Xavierovy školy pro nadanou mládež a vést tým mutantů.

Vedoucí Morávková pokračovala: „Jsi tu chvíli, takže nevíš, jak to chodí. Dovol mi, abych ti to zopakovala – zákazník je náš pán, a proto se na něj jen a pouze usmíváme. Až budeš chtít příště snít uprostřed směny o tom, jak žiješ bez zelené zástěry, ten sen se ti splní. Jestli ještě někdy dovolíš, aby zákazník viděl tvou frustraci, opakuji, ten sen se ti splní. Nenuť mě, abych ti znovu pustila výukové video.“

Sára se jen při představě sledování instruktážního filmu – začínajícího pozdravem: Drahá zrnka! – oklepala: „Video, prosím, ne.“

„Poslední šance,“ pokračovala černovláska, „na tvoji pozici se klepe stovka slintajících lidí támhle za výlohou. Při pomyšlení na zelenou zástěru jim hladově klapou čelisti.“

Drobnou blondýnkou už znovu lomcoval vztek, ale vší silou se jej snažila potlačit. Přes veškerou sebekontrolu ale zamumlala to osudové: „Na tu tvoji taky.“

„Prosím?“ zdvihla obočí Mony. Tedy, vedoucí Morávková.

* * *

O několik minut později už kráčela zalidněnou ulicí rušného města s taškou přes rameno a stohem papírů potvrzujících možnost B. „Porušení etického kodexu společnosti“, znělo odůvodnění. Druhé za poslední rok. Sára byla nekompatibilní s korporátní kulturou velkoměstských restauračních zařízení. Výborná baristka. Hrozný zaměstnanec.

„Čau, táto,“ zamumlala Sára, „jak je?“

„Co?“