Noční vetřelec

Přeložila Drahomíra Michnová

NIGHTWATCHING

Copyright © 2024 by Tracy Sierra

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-284-0698-1

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

PODĚKOVÁNÍ

Catherine,

mé matce

Jsem obeznámen s Novou Anglií jen velmi povšechně.

Tajemný muž z povídky „Mladý hospodář Brown“, Nathaniel Hawthorne

1. kapitola

V domě někdo byl.

Stála potmě v pokoji svého syna. Otevřenými dveřmi sem i do dlouhé chodby dopadalo tlumené světlo noční lampičky, zapojené do zásuvky u odpočívadla nad strmými schody do kuchyně.

To světlo tam bylo proto, aby děti ty schody při svých nočních přesunech do ložnice rodičů viděly. Aby z nich nemohly tiše a bezmocně spadnout, když se rozespalé vydaly ze svých pokojů do ložnice za rodiči, protože se potřebovaly napít vody nebo aby našly útěchu a bezpečí nebo když se počůraly do vlastních postelí.

Starému domu vystavenému sykotu vichru praskalo v kostech. Ty zvuky, jimiž odolával zuřící sněhové bouři, a jeho přerývaný dech jí byly známé. Ale mísily se s dalšími zvuky, které ji přikovaly k místu, kde stála. Také známými, jenže ne v tuto noční dobu. Ne když si byla jistá, že je jediná, kdo je vzhůru.

V krátkém okamžiku ticha mezi poryvy ledového větru slyšela sípavý dech schodů pod kroky někoho těžkého.

To se ti jen zdá.

Její dcera spala ve vedlejším pokoji. Syn už také zase usnul ve své posteli jen pár kroků od ní.

Na okamžik ji povzbudila naděje, že by to mohl být její manžel.

Přestaň. To není možné.

Ale mohla by to být dcera, která opět náměsíčně bloumá po domě. Jedny dveře jejího dívčího pokoje zajistili závorou už dříve. Vedly totiž ke starému přednímu schodišti – místu příliš nebezpečnému na to, aby ji tam nechali bezprizorně bloudit. Ale bylo možné, že dcera vyšla druhými dveřmi svého pokoje. Těmi, které nechali odemčené, přestože holčička byla náměsíčná a hrozilo nebezpečí těch kuchyňských schodů. Dveře jí však museli nechat otevřené, aby mohla jít v noci na záchod, aby pochopila, že už je velká holka a oni jí věří a že by si také měla věřit.

Ano, tím by se to dalo vysvětlit! A ty jsi neslyšela zvuk chůvičky.

Její manžel namontoval dětskou chůvičku aktivovanou pohybem před ty odemčené dveře dceřina pokoje poté, co se holčička třikrát objevila v noci u jejich postele. Stála tiše u pelesti a nedala se v té tmě vzbudit.

„Co s tím dělat?“ Manžel krčil rameny. „Napadají mě jedině kamery.“

Cvak, ššš, píp! Monitor v jejich ložnici vždycky ožil a objevila se na něm postavička jejich dcery, rozmazaná a vybělená nočním viděním, oči odrážely jakýsi zvířecí zrcadlový záblesk. Jeden z rodičů (popravdě vždycky ona) vstal a zadržel dcerku dřív, než si stačila nechtěně ublížit. Odvedla holčičku zase do postele, uložila ji, odhrnula jí tmavé vlasy z otevřených očí a ochablých úst a seděla u ní, dokud děvčátko zase klidně nespalo s hlavou zabořenou do polštáře.

To bude určitě ono. Náměsíčnost.

Přesto se nedokázala pohnout z místa. Nemohla odtrhnout pohled od vzdáleného nočního světla. Část její bytosti si vzpomněla, že zvuk dceřiných kroků zní na těch schodech prostě jinak. Částečně si uvědomovala, že při všem tom jejím nočním bloumání holčička ve skutečnosti nikdy ze schodů nesešla. A tyhle zvuky přicházely ze schodů.

V hlavě jí bzučel útržek jedné říkanky z těch donekonečna omílaných dětských knížek a teď prostupoval celým jejím vědomím.

Kdyby přání byly ryby, daly by se usmažit. Kdybychom ty ryby snědli, mohli bychom dlouho žít.

Tiché zadunění, pauza. Úplné a okamžité přepnutí v jejím myšlení.

Praštil se do hlavy.

To se tu někdy stávalo lidem, kteří neznali výstřednosti tohohle starého domu. Každý, kdo měřil víc než metr osmdesát, musel sklonit hlavu nebo se přikrčit, aby se vyhnul nízkému stropu na ohybu kuchyňských schodů.

Ozvaly se tiché škrábavé zvuky, jak se ta osoba přizpůsobila výšce stropu. Změnila postoj. Zase vykročila.

Viděla, jak nějaké prsty ovíjejí zábradlí jako bílé pavoučí nohy.

Vetřelec se pomalu vytáhl nahoru, až stanul na vrcholu schodiště, rysy smyté do neviditelnosti tmou, protože noční světlo svítilo nízko za ním. Na kratičký okamžik viděla v té siluetě svého manžela. Otevřela ústa, že na něj zavolá, zeptá se, jak se dostal domů.

Ale tvůj manžel by se neuhodil do hlavy. Není tak vysoký.

S touto myšlenkou přišlo vyjasnění. Postava nabyla zřetelných obrysů a bylo zřejmé, že jde o cizího člověka.

Je to muž.

Byl vysoký. Dlouhé ruce mu visely volně podél těla. Jeho přítomnost vytvářela tu vzdáleně povědomou žluklost něčeho zkaženého a shnilého, něčeho, co už někdy dřív ochutnala, ale nedokázala si to přesněji zařadit.

Poznáváš ho? Kdo je to?

Naklonil hlavu a zadíval se dlouhou chodbou přímo tím směrem, kde stála zahalená okolní tmou.

Objektivně, logicky věděla, že je nemožné, aby ji viděl. Kolikrát už stála přesně na jeho místě, ve stejné pozici jako on? Kolikrát se dívala tou temnou, trochu zešikmenou chodbou směrem k nejstarší části domu, k pokoji svého syna, kde teď stála? A snažila se uprostřed noci uvidět, jestli jsou dveře té místnosti otevřené, jestli v nich stojí její chlapeček? A ani jednou se jí to nepodařilo, ty dveře tonuly ve tmě. Protože ta noční lampička na schodišti, byť nízko u podlahy a slabá, ji oslepovala, takže nedokázala rozpoznat nic mimo krátký dosah jejího mdlého světla. Vždycky, pokaždé musela dojít téměř až ke dveřím chlapečkova pokoje, než s jistotou rozpoznala, že je to skutečně její syn, že vylezl ze své postele a mlčky ji pozoruje. Místo aby po-klidně spal.

To světlo ho musí – určitě – oslepovat.

Stíny udělaly z mužovy tváře lebku. Černočerné skvrny tam, kde by měly být oči. Světlo se mu zachytilo na rtech a vyřízlo rozšklebený úsměv. Celá jeho bytost jí připadala tak obrovská, že to přesahovalo rozumné meze. Působil tak skutečně, hmotně, že se zdálo, jako by i jeho ústa, nosní dírky a uši byly vyplněny masem.

Lapala po vzduchu. Právě ta jeho reálnost, ty lidské detaily, to bylo to, co ji dusilo. Krátké pískově hnědé vlasy mu trčely do stran, jako dítěti, které se přes noc tiskne do polštáře a ráno se probudí s vrabčím hnízdem. Tmavé tričko měl jen napůl zastrčené do kalhot. Přenesl váhu. Poškrábal se z boku na nose, pak si třel místo, kde se určitě praštil do hlavy.

Třeštila oči. Krev jí zhoustla a bušila do uší, div neohluchla. Uvědomila si, že se třese, a hlavou jí proběhla vlna zahanbení nad svou naprostou neschopností ovládat vlastní tělo. Vzpomněla si na ten stud. Vynořila se jí vzpomínka na podlahu pokrytou linoleem. Ani boj, ani útěk, jen naprostá a roztřesená ochromenost.

A čas. Tik, tik, tik, někde musí tikat hodiny. Tak, tak, tak, ubíhají nespočetné vteřiny.

Minuta, dvě? Deset? Dýchej. Přemýšlej. Vidí tě. Vidí tě?

Velikost toho muže jí dusivě připomínala, jak je malá. Jeho stín se přilepil ke stropu, vržený tak vysoko září nízko umístěného nočního světla.

Je v tvém domě. V tvém domě!

Proto měla uši tak ohlušené šuměním krve. Proto ji hrůza zevnitř úplně vyhlodala, že teď jako kdyby nic nevážila.

Je tu někdo, kdo by udělal ten krok, někdo, kdo by trhnul oponou?

Ach ano. Někdo jako tenhle to myslí vážně.

Ale – možná není skutečný? Možná se ti to jen zdá.

Ta myšlenka ji prodchnula. Ten muž by mohl být živou noční můrou. Nebo jeden z jejích děsů, které mnula mezi palcem a ukazováčkem, jeden z těch strachů, které opracovávala a brousila do hladké morbidní představy, když za bezesných nocí hleděla do stropu ložnice.

Odkud bereš tyhle příšernosti? Tak je to. To bude ono. Bujná fantazie. Sen. Jedna-dva-tři, nádech, výdech, otevři oči. A pak, pufff! A on zmizí. Uvidíš.

Ale když se přinutila oči zavřít a znovu otevřít, muž tam stále byl. A teprve teď si všimla, že má na nohou tenisky.

Někde hluboko a niterně pochopila možné důsledky. Logický závěr. V těch teniskách přece nemohl projít sněhovou vánicí. Představila si ho, jak sedí na lavici dole v předsíni. Jak si zouvá sněhule. Jak je staví na podlahu, úhledně vedle sebe. Jak vyndává z tašky tenisky a nazouvá si je. Ohleduplný host. Má v plánu tu nějakou dobu pobýt.

Bere to velmi, velmi vážně.

Rychle se podívala stranou a viděla, že sněhové vloč-ky stále padají. Jejich bělost bylo to jediné, co bylo venku vidět, dotýkaly se a pak vířily pryč od proužku okenního skla viditelného škvírou mezi závěsy, ulpívaly v rozích okenních tabulek a zaoblovaly jejich hrany. Než se ta severovýchodní vánice rozpoutala, leželo na zemi už nejméně třicet centimetrů sněhu. Když šli spát, připadlo ho ještě jednou tolik. Teď – no, z místa, kde stála, to neviděla. Ale věděla, že její dům, celý okolní pozemek, celý svět, je zavalený vysokou sněhovou peřinou.

Postel jejího syna stála u okna. Chlapeček spal schoulený do malého, měkkého klubíčka, hrudník se mu pod zelenou přikrývkou lehce zvedal a klesal. Střapeček vlasů a křivka jeho ucha byly tím jediným, co mohla ve tmě rozeznat.

Při pohledu na synovo schoulené tělo se jí srdce sevřelo takovou láskou a strachem, že málem zasténala bolestí. Pomyslela na jeho měkké, buclaté tvářičky a malou bradu. Na ty jeho roztomilé proporce připomínající postavičku z kresleného filmu. Chlapeček s dětsky kulatým bříškem, jeho trup se podobal zralé tykvi. Štíhlé končetiny a rovné boky. Její dokonalý hošíček, který byl zcela a úplně člověkem, i když ještě maličkým. I když tady na světě novým.

A teď?

Co se teď s tím človíčkem stane?

Obrátila pohled zpět k tomu muži.

Deset vteřin? Deset minut?

Byl tam teprve chvíli. Byl tam celou věčnost.

Ale to se nemůže stát. Tohle se nemůže stát. Ne tobě.

Takové věci se stávají. Tyhle věci se dějí každý den.

Musí to být tvoje vina. Co jsi udělala?

Hrdlo se jí sevřelo zoufalstvím.

Udělala jsi všechno správně, ne? Zamkla jsi dveře. Zajistila okna.

Čím sis tohle zasloužila?

Ale moc dobře věděla, že to, co dostanete, má jen málo společného s tím, co si zasloužíte. Byla si téměř jistá, že málokdo má možnost dát svolení k tomu nejhoršímu, co jej potká.

Muž trpělivě postával v záblesku slabého světla. Tak strašně trpělivě, až ji to bolelo. Sledovala ho, jak pozorně naslouchá sebemenšímu zvuku života v domě. Sledovala, jak si promýšlí své další kroky.

2. kapitola

V synově ztemnělém pokoji si silně uvědomovala, že za sebou má dveře, které vedou na podestu předního schodiště. Kdysi bylo v domě jediné. Na druhé straně podesty se nacházely dveře do pokoje její holčičky, ty, které pro její bezpečí nechávali zamčené.

V duchu si představila jakési schéma, načrtnutý plánek rozmístění osob v domě.

Její syn je tady, dcera spí ve svém pokoji. Ten muž vyčkává nahoře na schodech, které vedou dolů do kuchyně. Je tedy překážkou mezi ní a novou přístavbou připojenou k zadní části starého domu. Blokuje jí cestu do ložnice, pracovny a garáže. Jinými slovy, stojí mezi ní a jejím telefonem na nočním stolku. Mezi ní a autem v garáži. Mezi ní a pistolí bezpečně zamčenou v trezoru ve zdi. Náboje jsou schované na nejvyšší polici v manželově skříni. Stojí mezi ní a jejím počítačem v pokoji pro hosty, který používala jako svoji pracovnu. Stojí tedy mezi ní a jakoukoli pomocí a záchranou a možností komunikovat s okolním světem nebo se bránit.

Cítila potřebu se něčeho pevně chytit.

Nehýbej se, nehýbej se! Uvidí tě.

S údivem si uvědomila, že je úplně zalitá potem. Lepkavým, připomínajícím sliz obojživelníka, který ji studil na každém kousku těla, vnímala jeho bolestivý tlak na kůži. Tričko a spodní prádlo, které nosila na spaní, jím měla úplně nasáklé. I župan, jejž přes sebe přehodila jako ochranu proti věčnému zimnímu chladu v domě, se na ni nepříjemně lepil.

Muž něco vylovil z kapsy na své obrovské hrudi. Držel to ve svěšené ruce. Podlouhlý, zřejmě těžký předmět se mu v ní mírně pohupoval.

PLESK! Rozmáchl se a udeřil jím o druhou dlaň. Ten nečekaný zvuk, váha neidentifikovatelné zbraně, kterou držel v ruce, to, jak byla skutečná, a možné důsledky jejího použití způsobily, že se jí podlomila kolena, takže měla co dělat, aby se udržela na nohou.

Muž neměl obličej zakrytý rouškou, jak to teď v tomto novém světě všichni dělali, což jen umocňovalo bizarnost celé situace. Je tady a provádí tohle s odhalenou tváří?

Měl však rukavice. Bílé gumové, které v tlumeném svitu nočního osvětlení úplně zářily.

Na otiscích prstů záleží, ale ne, když vidíme jeho obličej, protože on nás chce zabít.

Zatřepala hlavou tak rychle a prudce, že slyšela šum oceánu.

Přestaň s tím! Nebuď směšná, uklidni se, uvažuj jasně.

Ne, ty uvažuješ jasně. Tohle je vážné. Je hodně v sázce. Všechno je v sázce. Nenamlouvej si opak. Podívej se na něj. Žádná rouška ani maska. Rukavice. Suché tenisky. Zbraň. Je připravený. Ublíží jim. Ublíží tobě. Cokoli jiného je jen zbožné přání. Ty to víš. Znáš ty hranice, které už překročil. Být milá, myslet pozitivně – ne.

Pocítila vlnu zoufalství a uvědomila si, že je konec. Co mohla udělat než nabídnout měkký krk a namlouvat si, že je někde jinde? Neměla šanci s ním bojovat. Beze zbraně, bez pomoci. Dvě malé děti a její malé, zesláblé, křehké já. Neexistoval způsob, jak zvítězit, jak se bránit, chránit. Schoulila se do sebe s beznadějným přiznáním, že si všechny možnosti v duchu spočítala, načrtla a že na tenhle úkol prostě nestačí.

Strach z bolesti, hrůza z toho, co by jim ten muž mohl udělat, byly nesnesitelným očekáváním. Zachvátila ji panika a proměnila její ztuhlé tělo v drát pod napětím, obnažený, ale neschopný uvolnit výboj.

Tohle je ta část filmu, kterou nesmíte vidět. To, co se má vzápětí stát, je důvodem, proč nastane střih.

Muž se zaklonil a protáhl si páteř jako nějaký běžec připravující se na start závodu. Ruka jako by mu ochabla tíhou té zvláštní zbraně.

Široká tvář se pomalu otočila, muž odvrátil pohled směrem do chodby nové přístavby. Podlaha zasténala pod jeho přesouvající se váhou.

Stále si přála, nebo spíš hluboce doufala, že začíná bláznit, že je to všechno jen výplod její fantazie. Řekla si: To je pěkné, mozku, že si pamatuješ, jak právě na tomhle místě vrže podlaha.

Udělal jeden krok, pak druhý. Nevěřícně zamrkala, když se od ní vzdaloval. Vydal se chodbou přístavby, prošel dveřmi její ložnice a zmizel.

Protože se od ní otočil, místo aby k ní naopak zamířil, cítila, jak jí hlavou bleskla naděje tenká jako břitva a rychle ožívala.

Udělej něco.

Byla takhle uprostřed noci vzhůru kvůli synovi. Takhle ji budil často, vždycky nějakým nepříjemným způsobem. Škrábal ji nehtem po očním víčku. Strkal jí palec do ucha. Obratně jí vytrhl jeden vlas. Dnes v noci jí pro změnu zacpal nos, až se probudila a lapala po dechu a komicky mlátila rukama do vzduchu. Po takovém budíčku pokaždé vstala a následovala svého chlapečka do chodby, kráčela za jeho drobným, ale zdatným tělem sotva viditelným v hluboké tmě. Věděla, že se ho nemá ptát na zlý sen, který ho vyhnal z postele. Její syn ho mezitím už skoro vždycky zapomněl. Jediné, co mu po něm zůstalo, byl pocit hrůzy, jakási zbytková podivnost, potřeba vzbudit někoho dalšího. Dnes ho jako obvykle jemným vískáním ve vlasech na temeni hlavy zase ukolébala ke spánku.

Zlé sny se chlapečkovi začaly zdát pár týdnů po začátku lockdownu.

Myslíte si, že před svými dětmi úspěšně skrýváte své obavy, ale ony je vstřebávají, jako vstřebávaly vaši krev.

„Vyspí se v tomhle domě vůbec někdo?“ stěžoval si manžel. Na prstech vypočítával problémy: „Náměsíčnost, noční děsy, nespavost, noční můry, moc teplo, moc zima, moc mokro, moc velká žízeň. Moc unavený!“

„No,“ – zívla – „aspoň že ty nemáš žádné problémy se spánkem.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Chrání mě maminčina zeď. Proč budit starého chromého tátu, když můžeš rovnou vzbudit velkou mámu medvědici? Proč chodit ke kováříčkovi, když můžeš jít rovnou ke kováři?“

„Komu říkáš ‚medvědice‘? A to je poprvé, co mě někdo nazval ,velkou‘.“

Její manžel po ní střelil svým okouzlujícím, ironickým úsměvem. „No tak maminečku. Lepší je probudit svou malou, drobounkou, krásnou maminku.“

Takže syn vždycky budil ji, nikdy ne manžela, a ona ho tiše doprovodila tmou zpátky do postele, pěkně ho přikryla a broukala mu ukolébavku o hvězdičce. Odhrnula mu černé vlasy z míst, kde se mu lepily na dlouhé řasy, z koutků jeho už spících očí. Sama byla naopak už úplně vzhůru, seděla na kraji jeho postele a čekala, jestli se chlapeček znovu probudí, když ho přestane hladit, jak se to často stávalo a on vyžadoval, aby proces zopakovala. Pak se po špičkách vytratila, prošla chodbou, zase si lehla, hleděla do stropu a přemýšlela nad tou novou podivnou děsivostí světa. Přemýšlela o věcech, které udělala špatně. O věcech, které mohla mít pod kontrolou, kdyby si je dostatečně pečlivě promyslela předem. Představovala si jiné světy, kde se všechno vyvíjelo jinak.

Lépe. Hůř.

Není to tvoje vina.

Je to všechno tvoje vina.

Muž, který zmizel ve dveřích její ložnice, to bylo něco podobného jako probudit se z děsivého snu jejího chlapečka. Noční můra, která se plíží pryč a zanechává za sebou nepřirozeně prázdné chvění vzduchu.

Včera jsem na schodech potkala muže, který tam nebyl.

Kůže jí praskala. Čelisti povolily.

Co hodláš dělat?

Představila si, jak tiše probudí děti a potáhne je dolů po schodech, které měla za sebou, ty je dovedou ke starým vstupním dveřím, tam vyběhne v županu a bačkorách s pětiletým a osmiletou, oběma bosými a v pyžamech, do závějí sněhu, protože boty, kabáty, auto, prostě všechno – všechno! – bylo v té druhé půlce domu.

Chytil by nás. Snadno. Okamžitě. Proběhl by domem, nebo, kdybychom se pokusili utéct, běžel by sněhem. A k nejbližším sousedům je to tak daleko. Skoro kilometr? Nejméně. Nejméně! A v téhle vánici. A přes hluboké závěje. Říkali, že je rekordní zima. Rekordní sněhové srážky.

Není čas, není čas. Udělej něco.

Na okamžik ji překvapilo, když si uvědomila, že se poprvé za dlouhou dobu cítí živá, a co bylo ještě úžasnější, zoufale chtěla naživu zůstat. Ale její překvapení se strašlivě snoubilo s hlubokým strachem. Strach z kinetického násilí od toho muže. Z toho, co jim může udělat tou podivnou zbraní. Strach z té potenciální energie uvolněné na její děti. Strach z bolesti. Nikdy bolest nezvládala dobře.

Copak někdo ano?

Pak jí hlavou bleskla možnost. I když se její mozek zmítal ve víru zvířecího šílenství, adrenalinu a bezmoci, vzpomněla si na tu skrýš.

3. kapitola

Když o tom později přemýšlela, připadala sama sobě v té chvíli jako posedlá. V momentě, kdy ten muž prošel dveřmi její ložnice a ona si vzpomněla na tu skrýš, měla pocit, že je jaksi vytržená ze svého těla. Dívala se na sebe zvenčí, zmatená vlastními činy, a myslela si: Hele co ona dělá! To ty bys přece nemohla. Ale i přesto, že se oddělila od těla, stále cítila, jak se jí třesou ruce. Stále cítila sžíravou hrůzu.

Pozorovala se, jak strká synův dětský hrnek s hubičkou, v němž vždycky míval na nočním stolku vodu, do jedné kapsy županu a oblíbeného plyšáčka do druhé. Pozorovala se, jak pečlivě skládá přikrývku, jak zvedá spícího chlapce do náručí. Zavrtěl se a pak se na jejím těle zklidnil. Malé buclaté nohy mu volně visely, hlavu měl položenou na jejím rameni. Vdechoval maminčin důvěrně známý pot, paže uvolněné a důvěřivé.

Její syn byl cítit slinami. Teplem. Vůně jedinečná a univerzální. „Miluju tě,“ vydechla mu šeptem do vlasů, když už ho spolehlivě držela v náručí, a přitom rychlými kroky mířila do pokoje své dcery. „Miluju tě.“

Odsunula tu bezpečnostní závoru na vnější straně dveří, která měla bránit náměsíčnému bloumání po domě, a vešla dovnitř. Dcera hlasitě pochrupávala. Hlavou jí bleskla vzpomínka na dobu, kdy ji s manželem jako několikaměsíční miminko tak rádi pozorovali a tiše se chichotali sérii mocných prdíků a troubivému chrápání, které vycházely z takového maličkého, andělského děťátka.

„Je po tatínkovi,“ škádlila vždycky šeptem s úsměvem manžela a ten si dal ruce v bok, vydal ze sebe dunivé zachrápání a přisvědčil: „To si piš!“ A ona vyprskla smíchy, div miminko neprobudila.

Posadila se na dceřinu postel. Jednou rukou držela syna na klíně, druhou se dotkla dívčina ramene. Dcera se okamžitě překulila, zaťala pěstičky a drsně si protřela obě oči, stejně jako to dělala vždycky.

„Mami?“

„Psst, psst, andílku,“ šeptala a přitom hladila dceru po vlasech. Příliš rychle, horečně. „Tiše. Prosím. Potřebuju tvou pomoc. Musíme jít dolů. Po předních schodech dolů.“

Dcera vzhlédla, ve velkých očích zmatený a pátravý výraz.

Žádná útěcha v tvých rukou, v tvém hlase. No co se dá dělat.

„Proč, mami?“

Proč, proč, vždycky proč, to jejich věčné: „Proč?“ Proč prostě nemůžou bez řečí udělat, co řekneš? Proč prostě nemůžou bez ptaní poslechnout?

Zoufale chtěla lhát. Ochránit děvčátko před strachem. Před realitou. Ale vstala, pevně držela chlapce a slyšela se, jak říká: „Někdo tu je. Někdo zlý. Musíme se schovat. Hned.“

Dcera začala natahovat moldánky.

„Ne, ne!“ Podařilo se jí uchopit dívku za rameno. „Na to teď není čas.“

Dcera přikývla a odhrnula přikrývku. Ve spaní se jí dlouhá červená noční košile vyhrnula až ke stehnům hubených nohou s vypouklými koleny. Bílá kůže na chodidlech a kotnících, tam, kde dívce vybledl pigment, jako by zářila i v tom mdlém měsíčním světle oslabeném vánicí. Když se holčička postavila, noční košile sklouzla na své místo. Dívka si k hrudi přitiskla ošuntělého růžového králíčka.

Při pohledu na dceřinu krásu spolkla čerstvý knedlík strachu. Půvab dívčina pružného těla už balancoval na okraji toho hrozného, vratkého mostu vedoucího pryč z dětství.

Je to problém.

Nebyla to žádná nová starost, ale za těchto okolností naléhavější, zjevnější. Děsivější.

Velký problém.

Dcera za ní vyšla na podestu a tiše za sebou zavřela dveře.

Tohle schodiště moc nepoužívala, protože málokdy potřebovala jít z manželovy pracovny nebo z druhé přední místnosti, kterou používali jako hernu, rovnou nahoru do ložnic dětí. Ty ho naopak používaly často, právě proto, že po něm mohly seběhnout ze svých pokojů přímo do herny, a důkazy o jejich pohybu byly všude. V mraky zastřeném měsíčním světle, které sem teď pronikalo oknem nahoře na schodišti a průzory nade dveřmi dole, toho moc vidět nebylo. Na zábradlí se hrdě vypínal rytíř postavený z lega. V rohu podesty ležel tváří k zemi plyšový medvěd. Zřejmě spadl z okenního parapetu, kde si donedávna hověl. Mezi příčky zábradlí byla vpletená stuha. Tyto věci ji bodaly do srdce, jako by její děti už byly ztracené, jako by je už nedokázala ochránit a tyto předměty byly to jediné, co po nich zbylo.

Zamrazilo ji, když ji ovanul studený vzduch, který se linul zezdola nahoru po schodech a pronikl jí až na kůži. Sněhová bouře při svém řádění vehnala škvírami kolem starých dveří zmrazky až do chodby. Opatrně sestupovala a s údivem zjistila, že kdesi v záhybech její paměti je zastrčené každé slabé místo těchto málo používaných schodů; každé místo, které by mohlo způsobit hluk. Se synem v náručí našlapovala nohama v bačkorách právě na tu část schodu, kde nevrzal.

Její sestup připomínal tanec a nejvrzavější schod dokonce obratně překročila.

Jak zvláštní, jak zvláštní, jak jsi to dokázala? To přece není tak jednoduché.

Jenže dceřina noha přistála přesně uprostřed prvního schodu. Obklopil je hluk, ozvěna zkázy.

Dveře ložnice vedoucí na odpočívadlo byly zavřené a tichý zvuk větru, který se dral do domu, možná napomohl tomu, že muž to zaskřípění neslyšel? Jak blízko je teď? Tam na druhé straně domu musel okamžitě spatřit její odhozené pokrývky, prázdnou postel, telefon připojený k nabíječce.

Možná je už na cestě sem, aby tě našel. Nebo tě hledá dole, myslí si, že jsi usnula na gauči.

„Ticho, tichoučko, šlapej na stranu schodů, po špičkách,“ nabádala šeptem dceru. „To je v pořádku, andílku, ty to zvládneš!“

„Dobře, mami.“ Holčička už sestupovala opatrně, vyhýbala se středu každého schodu.

Ano. Takové hodné dítě. Taková statečná holčička. Nejlepší holčička.

Dole pod schody zabočili doprava a vešli do manželovy pracovny. Měl rád její zšeřelou atmosféru. Ona dávala přednost pokoji pro hosty s oslnivě jasnými stropními světly, když chtěla pracovat. Za každým oknem bylo vidět sníh. Snášel se, zmítal se ve větru, hromadil se.

Opatrně položila syna na křeslo v rohu a on se ve spánku schoulil do teplého klubíčka.

Ve tmě šátrala po stěně u krbu a hledala panel obložení, který se po zatlačení na správné místo otevřel směrem dovnitř.

Je to tady, ne? Počkat – je to níž. Tak jak to uděláš?

Klekla si a konečky prstů přejížděla po panelu, až se jí podařilo zatlačit na to správné místo tím správným způsobem. Otevřel se do obezděné prázdnoty.

Skrýš měla nepravidelný půdorys. Začínala za starodávnou obloukovou pecí, která byla součástí krbu v obývacím pokoji, a končila pod schody. Zkoušela si ji popaměti zmapovat, ale nedokázala si dobře vybavit její rozměry. Nebyla ani metr široká. Vzadu vysoká, u vchodu nízká, protože její strop tvořilo právě přední schodiště. Dlouhá asi necelé tři metry.

Uvnitř byla jen jednou. Prodejci jim tu skrýš ukázali v den, kdy uzavírali smlouvu o koupi domu. Předvedli jim, jak vstupní panel otevřít směrem dovnitř zatlačením na jisté místo v levém dolním rohu. Jak zaháknout prst do malé prohlubně v levém horním rohu a trhnutím směrem k sobě ho zavřít. Zvláštní, tajný dárek.

Odhalení skrýše jí přineslo úlevu. V této téměř tři sta let staré části domu její matematický mozek změřil místnosti a kromě malého prohnutí, malého sklonění měla každá z nich stejné rozměry jako místnost, která se nacházela bezprostředně nad nebo pod. Místnosti byly naskládané na sebe tak stejně, tak pravidelně, že v tom bylo něco zneklidňujícího. Něco nevysvětlitelného a těžko popsatelného, co převracelo všechnu tu racionalitu do iracionálna.

Když prodejci panel otevřeli, pochopila. Masivní středový komín rozvětvoval své neuspořádané kouřovody, výkonné jako žíly a tepny lidského srdce. Dávno mrtví stavitelé zamaskovali tuto nepěknou, podezřele živočišnou anatomii tím, že ji obezdili do kulata. Výsledkem byl hladký rovnoměrný sloup – a prázdný prostor.

Z hodin dějepisu si pamatovala, jak první Američané vykořenili vše, co bylo původní, přírodní, divoké. Vdechovali popel indiánského kmene Pequotů a chápali to jako připomínku vlastního pomazání. Sledovali, jak čarodějnice hynou, a věděli, že jejich činy jsou spravedlivé, protože Bůh je dovolil. Stará Nová Anglie kázala efektivitu a šetrnost, ale tyto ideály byly druhořadé ve srovnání s čistotou. A čistota vyžaduje oběti.

Takže za těmi puritánskými zdmi čekal mrtvý prostor. Zaklepala na staré dřevěné obložení a uslyšela dutou ozvěnu. Vytáhla kousek zdiva, strčila prst do škvíry a zjistila, že jím v té prázdnotě může hýbat. A za tím panelem pod schody, kolem proplétajících se tepen komína, nechali stavitelé ten největší a nejtajemnější prostor.

„Proč myslíte, že vybudovali tenhle prostor? Proč sem dali tajné dveře?“ zeptal se tenkrát manžel prodejců.

„Součást Podzemní železnice nebo možná místo, kde se schovávali před domorodci,“ hádali. „Naše děti samozřejmě tvrdí, že tu straší.“

Manželovi se rozzářily oči, když si představil, jak se rodiny chránily v úkrytu před obléhajícími domorodci, jak ti dávní mrtví nad domem bdí.

Nic nenamítala, ale myslela si něco jiného. Že se tenhle přístup ke komínu může někdy hodit, kdyby bylo potřeba něco opravit.

Dům tu stál ještě před vznikem Podzemní železnice. A v této části Nové Anglie se věčné konflikty s původními obyvateli přesunuly jinam dávno předtím, než byl dům postaven.

„Proč to zazdít?“ ptali se v jejích představách dávní stavitelé. „Jednou se to může hodit.“

Po nastěhování manžel přivlekl průmyslový vysavač. Prostor byl zaneřáděný prachem ze zdiva, zmačkanými papíry a nechybělo i několik vyschlých myší. Protože byla o hodně menší než manžel, bylo na ní, aby vlezla dovnitř a vysála všechen ten nepořádek. On zase přišrouboval panty panelu pevněji. Vzpomněla si, že se v tom prostoru nemohla postavit, ale že bylo dost snadné pohybovat se tam po čtyřech a že mezi drsným lícem komínových průduchů a neohoblovanými borovicovými prkny použitými na obložení stěn bylo docela dost místa.

Upozornila manžela i na staré elektrické topné těleso, které se tam nacházelo a původně vyhřívalo schodiště. Dráty teď už mělo roztřepené a vnitřek celý zčernalý a spálený. Manžel s námahou vsunul svá široká ramena do skrýše a topení odpojil a vytrhl. Přitom hudroval a rozčiloval se nad tím, jak je ta věc nebezpečná, a měl radost, že ji odstranil. Vždycky se vztekal nad nezodpovědností druhých. Vždycky měl radost, když něco opravil tak, aby to fungovalo bezpečně. Koneckonců chránit je bylo tak zásadní součástí toho, jak vnímal sám sebe, že hmatatelný důkaz tohoto poslání byl něčím krásným a zářivým. Nezáleželo na tom, že to byla ona, kdo ten problém objevil. Kdo rozpoznal, oč jde. On zas byl ten, kdo hrdě hlásil rodičům do telefonu: „To byste nevěřili, jakou nebezpečnou věc jsem vyrval zpod schodů. Mohli jsme vyhořet…“

„Nevím, k čemu ten prostor kdy využijeme,“ dumal její manžel nahlas. „Vzhledem k teplotě, na kterou se tyhle cihly pravděpodobně zahřejí, když se zatopí v peci, no nevím. Asi bychom ho měli nechat prázdný.“

Další skryté prostory vytvořené zazděným komínem byly v průběhu staletí vyplněny věcmi, které zvyšovaly pohodlí. Menšími, méně skrytými přístupovými dvířky bylo vidět rozvody, dráty a trubky. Až na tuto jedinou výjimku pak praktické věci jako vestavěné skříně a police, vnitřní vodovod a elektrické osvětlení zbavily dům všech ostatních tajných prostor, které byly příčinou pověr, vyvolávaly spekulace a různé fantazie.

Té sněžné noci vypadala skrýš úplně jinak než za slunečného dne, kdy ji uklízeli. Otevřený vchod byl neproniknutelně černý. Tak černý, že se i v půlnoční tmě jevil černější než zbytek místnosti. Připomínal jí mrtvá ústa s hrdlem hlubším než tunel.

Sytost té černi nějak způsobila, že se zbytek místnosti stal viditelnějším. Zahlédla, jak se její syn na křesle v rohu vrtí. Vrhla se k němu, ale než se tam dostala, chlapeček se probudil a zaplakal. Pevně mu přitiskla dlaň na jeho malá ústa. Syna to překvapilo a zabolelo, obojí zcela hmatatelně vibrovalo z jeho těla a jí se úplně sevřel žaludek, jak se zastyděla.

„Psst, nic se neděje, ale musíme být potichu, potichu! Podívej, tvoje sestřička je tu taky, vidíš? A všichni musíme být stateční a potichu.“

Chlapečkův obličej se křivil čím dál víc.

Ach ne, ach ne.

Rozpoznala počínající křik vyvolaný bolestným strachem, hlasitý, vřískavý. Jaká nespravedlnost, že jsem se probudil, ve tmě, a maminka mi zacpává rukou pusu, je tak zlá, je mi zima, kde to jsem? Ano, to všechno se dalo vyčíst ze zkřivené tváře jejího chlapečka. Přitiskla mu dlaň na ústa pevněji a on se po ní sápal a škrábal ji do zápěstí.

„Musíme být zticha,“ zašeptala. „Musíme být zticha! Jestli nebudeme potichu, tak nás ta příšera chytí!“

Obě děti reagovaly, jako by je její slova bolela. Kdyby to vyslovila kdykoli jindy, jedno z nich by se zasmálo a řeklo: „Neeeee, mami, ty nás zlobíš! Příšery přece neexistujou!“ Ale ona je vzbudila, odvedla dolů do pracovny, kde si nikdy nesměly hrát, tiskla jim ruku na ústa, prosila, aby byly zticha, kolem byla tma, zima, vánice, v jejím tepu cítily rytmus jejího strachu. Matčina strachu. To vše se spojilo v jakési zděšení, které je přimělo zmlknout. A oba byli zticha.

Sláva. Díky Bohu.

Sundala ruku ze synových úst, nelogicky vyděšená z jeho mlčení, z jeho nehybnosti, že ho snad nechtíc udusila. Ale ne, tiše popotahoval.

Pak obě děti začaly fňukat, rozplakaly se. Zavalil ji pocit marnosti.

Na tohle není čas.

„Ne! Ne! Podívejte, tady je skrýš, tady se schováme, abychom byli v bezpečí.“ Ukázala na otevřený panel. „Vidíte? Podívejte! A tohle?“ Strhla z křesla deku a polštář a ukázala jim je. „To bude roztomilé, že? A máme tu plyšáčka a králíčka, tak se tu s nimi zavrtáme do deky a schováme se, dokud ta příšera nezmizí. Maminka bude s vámi, budeme se mazlit. Ano?“

Svírala deku a polštář a dívala se do jejich vykulených očí ve tváři plné strachu.

Tohle je sakra těžké.

Jak je to dlouho, co toho muže zahlédla poprvé? Několik minut? Jsou to jen minuty. Ale i tak už je to příliš dlouho. Co asi dělá teď?

Pohyb. Pohyb! Musíte se schovat.

Na její netrpělivost a naléhání děti reagovaly podezíravě a pomalu. Viděla se jejich očima. Napjatá a vynervovaná maminka jen šeptá, je zalitá potem, nedokáže se přestat třást a snaží se je vlákat do špinavého a neznámého úkrytu.

Protože co, máš polštář na házení? Pár plyšáků? Snaž se být klidná. Dostaň je dovnitř.

Na stole za nimi uviděla manželův počítač. Znechuceně se nad tím neužitečným krámem zamračila. Manžel na něm totiž nějak vyřadil z provozu internet. Tvrdil, že ho příliš svádí k brouzdání, připojování se k wi-fi, prokrastinaci, vytrhuje ho z toho, čemu říkal „pracovní režim“. Nebral si do pracovny dokonce ani telefon.

„Nechci tam jít.“ Dcera zírala na zející tlamu skrýše, která jako by vydechovala prašný dech. Zkřížila paže na hrudi, choulila se, aby se zahřála, chránila si místa, kam dotíral chlad.

Kristepane, mně se tam taky nechce, děvče zlaté.

Dělej, schovej se!

Buď trpělivá. Buď trpělivá a klidná a oni tě poslechnou. Takhle to funguje.

„Já vím,“ zašeptala. „Ale budeme stateční a hezky se tam spolu schováme, ano?“

„Ne, já nechci.“ Dcera o krok ucouvla.

„Ne,“ odmítl syn a schoval se jí za nohu. Odtamtud vykukoval na tmavý otvor, jako by z něj mohlo každou chvíli něco vyskočit. A sežrat ho.

Ve svém zoufalství a netrpělivosti pochopila ten pud zvířecích matek, které sežerou svá mláďata, aby je ochránily před dravcem. I ona teď cítila hroznou potřebu spolknout je celé, mít své děti znovu uvnitř v sobě.

Sežeru vás, tak moc vás miluju.

Pak se všichni tři současně podívali ke stropu. Nad nimi se ozval nezaměnitelný zvuk kroků. To nebylo v domě nic neznámého, tento však byl jiný. Protože to byl zvuk, který nevydával nikdo z rodiny.

Muž byl v pokoji její dcery.

Společně zatajili dech. Poslouchali, hlavy zakloněné, ani nemrkali, jako by jim to umožňovalo vidět skrz strop. Všichni tři v děsivé realitě toho okamžiku ztuhli. Věděla, že je to nemožné, ale stejně jako prach uvolněný z prken podlahy, který se na ně snášel dolů, přicházela i jistota, že ty kroky někomu patří. Rázné. Netrpělivé. Rozzlobené. Byl to pohyb někoho, komu byla slíbena naprostá nadvláda a komu bylo odepřeno vzít si to, co považoval za své. Někoho, kdo se chtěl zabývat věcmi, na kterých skutečně záleželo. Chtěl hrát hru, kde je hodně v sázce.

Slyšeli tlumený náraz něčeho, co upustil – hodil? – a co nejdřív dopadlo na malý kobereček a pak se s kovovým rachotem kutálelo po dřevěné podlaze.

Pak se ozval řev, hrdelní a vzteklý.

Protože pokojík její dcery byl prázdný. Protože holčiččina postel byla ještě teplá.

„Vlezte tam,“ sykla. „Okamžitě.“

Tentokrát už neváhali.

4. kapitola

Vhodila přikrývku a polštář tmavým otvorem dovnitř, obojí zmizelo ve tmě. Vlezla po čtyřech do skrýše a natáhla ruce směrem k synovi a pak k dceři a pomohla jim dovnitř. Děti tiše plakaly. Pobídla je, ať se posunou dál od vchodu a udělají jí místo, aby mohla zavřít panel. Přitom se je horečně snažila utišit. Otočila se, jak byla na čtyřech, a chtěla panel zaklapnout, ale udělala ten pohyb příliš rychle a hlavou tvrdě narazila o roh něčeho neviditelného, a to tak prudce, až si myslela, že se jí bolestí udělá špatně. Byla to taková rána, že viděla hvězdičky.

Zaplavil ji vztek, žhavý vztek. Způsobil, že dostala křeč do konečků prstů a v páteři jí tepalo. Jako vždycky, když se praštila do hlavy. Nebo si ukopla palec u nohy. Uhodila se do holeně. Ta potřeba obvinit něco, cokoli, za vlastní nešikovnost. Za tu bolest. Cokoli jiného než sebe.

Zatracený pitomý… krám.

Musíš se pohnout. Musíš to zavřít. Kousla ses do jazyka? Ne. Tak proč tě bolí zuby? Proč ta železitá pachuť?

Chránila si rukou čelo a pohnula se, tentokrát pomaleji, aby do ničeho nenarazila. Zatlačila na panel a zavřela ho. V ohromující naprosté tmě po něm přejížděla špičkami prstů a kontrolovala, zda zapadl správně na své místo. Cítila, že drží pevně a hrany nevyčnívají. Byla ráda, že se tak nečekaně snadno zavřel. Vzpomněla si, jak obtížné je zavřít panel zvenčí.

Teď jsme neviditelní.

Opřela se nebolavou částí čela o hrubé dřevo tajných dveří a vydechla úlevou.

Trocha odpočinku.

Jak dlouho už to trvalo? Čas se natahoval a prodlužoval.

Přemýšlej. Nejdřív jsi ho slyšela, pak uplynula ani ne minuta, než jsi ho uviděla. Na schodišti stál možná tak dvě minuty a pak pokračoval směrem od tebe. A ty jsi popadla děti. Jak dlouho, další dvě, tři minuty, než jste sešli dolů po schodech a dostala jsi je sem? To je všechno. Celý svět se zřítil ani ne za deset minut.

„Kde jste?“ zeptala se šeptem.

„Tady, mami.“

Zůstala skrčená, natáhla ruku dopředu a poslepu jí máchla, aby se ochránila před dalšími neviditelnými věcmi, které by jí mohly ublížit.

„Nevstávejte,“ zašeptala. „A moc se nehýbejte. Hezky se ke mně přitulte. Nechcete se přece uhodit do hlavy jako maminka. Ták, a teď se pěkně zabalíme do té měkoučké deky.“

„Pěkně.“ „Měkoučká.“ Ano, klidná, bezpečná slova. Jak můžeš mluvit tak tiše a být slyšet?

Děti se k ní přitiskly. Objala je kolem ramen a přivinula je těsněji k sobě.

„Au, mami.“

„Promiň, promiň.“

Uklidni se, buď jemná, děsíš je.

Děsíš je ještě víc.

„Maminka je tady, maminka je tady,“ konejšila šeptem jejich tiché pofňukávání.

Jsem tady. Vy jste tady. Tohle je skutečné.

„Teď už žádné šeptání, ano? A žádný pláč. Musíme být potichu jako myšky.“

Vzpomněla si na hlasité škrábání hlodavců na půdě.

„Ještě tišší než myšky,“ opravila se.

Společně, pohřbeni za zdí a pohlceni prastarým prázdným prostorem seděli a poslouchali.

Připadalo jí, že se vše kolem nich uklidňuje. Zvířený prach, dům, tma. Nejdřív slyšela jen pulzující šum krve v uších a v rostoucí bouli na hlavě. Zamrkala, dezorientovaná ohňostrojem za víčky, protože viděla víc světla, když měla oči zavřené, než když je měla otevřené. To v ní vyvolalo vzpomínku, jak byla v dětství s matkou na prohlídce jedné jeskyně, turistické atrakce kdesi blízko dálnice. Průvodce zhasl baterku a mluvil k nim v naprosté tmě. Netrvalo by dlouho, řekl, a takový nedostatek světla by způsobil, že vám odumře zrak, sítnice se nepoužíváním zničí. „Ale hovno,“ zamumlala její matka v té naprosté tmě. To sprosté slovo ji přimělo k úsměvu, cítila se tak dospělá, o tolik chytřejší než průvodce. Ale v téhle konkrétní chvíli, na tomto konkrétním místě, jí ztráta schopnosti ještě někdy vidět připadala jako jistota.

Tři slepé myši, tři slepé myši.

Bolestivé tepání v hlavě se jí šířilo směrem ven, odolala nutkání dotknout se boule. Ticho kolem houstlo, jak se šum krve zmírňoval. Tlumené dětské vzlyky se zpomalily. Bylo těžké, tak těžké přemoct touhu znovu je k sobě pevně přitisknout.

Dětičky, moje dětičky.

Je tu taková zima. Musím je lépe zachumlat do deky. Co mě to tlačí? Aha, ten hrneček v kapse. Můžeš se opřít zády? Trochu hmatej kolem sebe. Podlaha je studená, ale s tou dekou –

Pak se kroky ozvaly znovu. Všichni tři společně ztuhli a zatajili dech.

Kdy ty kroky ustaly? Jak to, že sis to neuvědomila? Byl zticha. Naslouchal?

Jejímu synovi uklouzlo: „Mami!“

„Pssst.“

Chlapeček si zabořil hlavu do jejího huňatého županu, do té důvěrně známé vůně. Zavrtal se jí do ohbí lokte, tiskl se jí k boku, aby nic kolem sebe neslyšel. Neobratně mu přitáhla deku kolem ramen. Bodlo ji u srdce, když viděla, jak si ten její chlapeček tak očividně a tak nesprávně myslí, že ho dokáže ochránit. Že se cítí tím bezpečněji, čím je jí blíž.

Jak je možné, že mají jen tebe?

Bum. Křup. Slyšeli dlouhé praskání, ozývalo se nad nimi. Ano, tyhle zvuky znala. Měla jasno o původu každého zvuku v domě, znala každé jeho slabé místo. Tisíce a tisíce každodenních zvuků byly jako osiny, které jí za poslední dva roky během jejích nesčetných nočních cest k dětem do jejich pokojů ulpěly v paměti.

Nevzbuď je. Semhle nebo tamhle nešlapej, dveře zavírej takhle, dávej si pozor na ten vrzající pant, na tu západku. Když je probudíš, budeš je muset zase uspat.

Muž vyšel z pokoje dcery a kráčel do synova pokoje. Šlápl na vyspravovanou podlahovou desku nad obývákem, která vždycky vydávala dutý zvuk. Pak položil nohu na dlouhé tenké prkno, které se táhlo téměř po celé šířce domu. Pokaždé když na něj na chodbě šlápla, slyšela, jak se prohýbá ještě o tři metry dál. Když se sem čerstvě nastěhovali, mockrát tím syna vzbudila, než zafungovala svalová paměť. Dům ji naučil vyhýbat se jeho slabým místům.

Bylo odporné moct toho muže takhle sledovat. Cítit, jak chodí po místech, která patří jí, jak v ní vyvolává vzpomínky na to, kde co vrže a skřípe a kam nemá v noci šlapat, aby nevzbudila děti.

Její dcera se s každým tím zvukem choulila níž a níž, jako když želva postupně zatahuje hlavu do krunýře.

Sklonila se k místu, kde si myslela, že má dcera ucho, a tiše vydechla do tmy: „To je v pořádku, jsi moc statečná.“ Dívka se k ní přitiskla. Zašimrala ji nosem ve vláskách v místě, o němž věděla, že se tam černý lesk jejích vlasů setkává s bílou, která rámuje jednu stranu dívčina obličeje. Lačně vdechla vůni medového šamponu, dcera jej měla ráda, a pod ním cítila i husté dětské pižmo vlasové pokožky a oleje a kůže, kterou věk ještě nesmyl.

Kdy ta vůně vyprchá? Pro matku možná nikdy. A on jí to chce vyrvat.

Vzápětí se ozvalo tlumené dunění kroků na koberci v synově pokoji, vibrující jako vzdálené zemětřesení. To podivné šoupání ve vzduchu, je to on, otvírá skříň? Ten šramot – možná narazil do odkládacího stolku, který nestál úplně rovně.

Skřípeš zuby.

Otevřela ústa dokořán a protáhla si bolavou čelist. Kroutila hlavou a uvolnila sílící napětí v zátylku. Bylo to zbytečné s tou tepající boulí, která jí působila závrať.

Vzdálené zasvištění. Něco jako by se kutálelo. Nedokázala ty zvuky identifikovat, napínala sluch, aby jim lépe rozuměla.

Dcera teď dýchala pomaleji. Klidněji. Nádech a výdech, hrudník se jí zvedal. Naslouchala.

Zaplavila ji vděčnost za to, že jsou tady, schovaní v tom malém kamrlíku, a ne tam venku, s vetřelcem, který by jinak teď už stál nad její dcerou nebo synem. A použil by tu neznámou zbraň. Další zbraně.

Ale teď jste v pasti.

Měla pocit, jako by jí nějaká obrovská ruka drtila hruď.

Uvěznila jsi je.

Stěny se přiblížily.

Neexistovala jiná možnost. Žádná jiná možnost než se schovat.

Zaposlouchala se, jestli uslyší něco dalšího.

Možná se mu to nějak zvrtlo a odešel. Ven z místnosti, ven z domu, pryč, pryč, pryč. Zbožné přání.

Kdyby přání byli koně, jezdili by i žebráci. Kdyby přání byly ryby, snědli by je ti žebráci.

BUM.

Všichni tři se lekli jako srny, boky jim ztuhly. Holčička slabě vykřikla a zabořila obličej hlouběji do matčina županu.

Muž byl přímo nad nimi. Zvuk, který slyšela, bylo došlápnutí nohy na stejný schod, jenž způsobil takový hluk pod dceřinýma nohama. Před několika minutami. Před celou věčností. Uvnitř skrýše působil jako úder hromu těsně po zablýsknutí. Byl příliš blízko a ohlušující.

Slyšel ten tenký hlásek její dcery? Muž zůstal stát, potichu.

A pak se objevilo světlo. Zazářila ta jediná žárovka na malém víceramenném lustru umístěném nad schody. Možná rozsvítil proto, aby se znovu nepraštil do hlavy. Ten muž na rozdíl od ní neznal slabiny tohoto schodiště, vedlo ho jen měsíční světlo zahalené mraky, které sem dopadalo okny, a proto ho zaskočilo jednak hlasité zasténání prvního schodu a zřejmě i jejich pro současnou dobu již netypická malá hloubka.

Světlo prosakovalo do skrýše jen škvírami mezi jednotlivými stupni a podstupnicemi, skulinami kolem občasných dřevěných suků. Nejjasněji proudilo dovnitř větrací mřížkou, jež tu zůstala po tom nebezpečném spáleném topení, které její manžel tak hrdě vytrhl. Větrací mřížku tehdy v podstupnici schodu nechali, proč taky ne? Sice tam už žádné topení nebylo, ale mřížka teď fungovala jako větrací okénko do skrýše, díky němuž tam mohl cirkulovat vzduch. Zajišťovala, aby nepoužívaný prostor nezačal plesnivět a působit problémy. A vůbec, proč si přidělávat práci s ucpáváním otvoru, když ničemu nevadil.

To světlo jí teď připadalo jako něco strašného, co způsobí konec světa. Bolelo ji tak, jak ji světlo bolelo pokaždé, když ještě spala a někdo ji probudil rychlým trhnutím za závěs na okně. To si vždycky zakrývala oči loktem a chránila si obličej jako nějaký upír z černobílého filmu. Sykot a pálení.

Všimne si mřížky, když je teď rozsvíceno? Uvidí nás?

Obdélník světla vykrojený větracím otvorem dopadl na cíp přikrývky. Pomalu ji přitáhla blíž k sobě, aby světlo dopadalo jen na cihly a prach. Nicotu. Sledovala, jak se jí třese ruka, tak silně, že skoro nedokázala sevřít tkaninu do prstů.

Cítila dceřin strach, rozechvělý dech, který děvčátko tlumilo tím, že tisklo obličej do matčina měkkého županu. Synovo srdce tlouklo jako srdíčko malého lapeného ptáčka. Plakal. Ale jen tichounce.

Dost tichounce?

BUM. BUM. BUM. BUM.

Sestupoval po schodech. Každý krok jí tlačil na srdce, na plíce. Žaludek se jí svíral, obracel, bublal a šplouchal tak hlasitě, že si byla jistá, že je to prozradí.

Potřebuješ na záchod.

Jak směšné. Jak naléhavé. Zadrž to. Jako bys měla na výběr?

BUM. BUM. BUM.

Škvírami schodiště se na ně snesl prach.

Nekýchej.

BUM. BUM.

Mřížkou uviděla jeho tenisky.

BUM. BUM.

„Ššššš…“

BUM.

Kde má kabát?

Zbraň?

Jasně růžová, obdélníková.

Slabá útěcha.

Neplač.