Přeložila Tereza Dubenská

WHEN HARU WAS HERE

Copyright © 2024 by Dustin Thao

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Translation © Tereza Dubenská, 2025

ISBN: 978-80-284-0852-7

Pro mé šestnáctileté já.

Dokázal jsi to.

Podzim

Předtím

Občas nám v paměti utkví hlavně maličkosti. Třeba to, že Jasmína nikdy nedočítá knížky ze strachu, jak příběh skončí. Nebo že si schovává přání z koláčků štěstí z čínské restaurace v naději, že se vyplní. Nebo že si nikdy nebere deštník, i když ví, že bude pršet. Dokonce i to, že si půjčuje moje věci a vždycky je zapomene vrátit.

„Není to moje bunda?“

Sedím na podlaze jejího pokoje a sleduju, jak se balí na vysokou. Začíná podzim. Za pár hodin odjede na Michiganskou univerzitu, aby začala novou kapitolu života. Cesta z našeho domu ve Skokie, předměstí Chicaga, trvá pět hodin autem. Mám jí pomoct s nošením krabic do auta, ale místo toho se přehrabuju jejich obsahem a přemýšlím, proč si co bere.

Jasmína se ke mně otočí. „Tvrdil jsi, že si ji můžu půjčit.“

„A jak dlouho má tahle půjčka trvat?“

„Jestli ti to vadí, vrátím ti ji,“ odsekne a teatrálně pohodí dlouhými vlasy. Člověk by si myslel, že moje oblečení jakožto mladšího bratra bude před ségřinými zlodějskými prsty v bezpečí, ale Jasmína vždycky potají vleze do mojí skříně a vezme si, co se jí zlíbí.

Domem se line vůně citronové trávy. Máma vaří v kuchyni večeři, zatímco se táta v obýváku dívá na televizi. Jakmile bude mít Jasmína sbaleno, odjedou všichni tři na víkend do univerzitního městečka Ann Arbor. Rád bych jel s nimi, abych viděl, kde Jasmína stráví následující čtyři roky života, jenomže v autě nezbývá dost místa. Chvíli zírám na bundu, kterou jsem před pár lety objevil v sekáči. Je modrá, kostkovaná a s knoflíky. Jasmína ji vlastně nosí častěji než já. „Můžeš si ji nechat,“ řeknu a vrátím ji do krabice. V Michiganu je beztak chladněji.

Otevřu další krabici a najdu fotku nás dvou. Je Halloween a my stojíme na schodech před domem převlečení za Lilo a Stitche. Tváře máme přitisknuté k sobě, Jasmína mě objímá a její slaměná sukně se otírá o můj modrý kožíšek. Nechce se mi ani věřit, že je ta fotka sedm let stará. Tu a tam si přeju, abychom byli zase děti. Život mi připadal mnohem jednodušší. Dlouho od snímku neodtrhnu oči, a když se mi to konečně podaří, zjistím, že Jasmína sedí na podlaze vedle mě.

„Taky jsem si je včera prohlížela,“ usměje se za mým ramenem, sáhne do krabice a vyloví další fotku. „Koukej na tuhle.“

Fotografie je osvětlená bleskem a přeexponovaná. Já spím na jedné straně pohovky a ségra se tulí ke Gracie, naší černé labradorce, která umřela před třemi lety. Fenčiny velké hnědé oči hledí přímo do objektivu.

„Stýská se mi po ní,“ vzdychnu.

„Mně taky.“

Vzpomínky na Gracie mi vždycky vykouzlí úsměv na tváři. Její oblíbený tenisák mi pořád leží na prádelníku. Když mám mizernou náladu, občas si jím házím o zeď. Nedokážu se dokopat k tomu, abych ho vyhodil.

„Hele.“

Jasmína mi podá další fotku. Je nám asi devět a deset let, na sobě máme stejná pyžama a hrajeme na Jasmínin plastový klavír pro děti.

Na ty klávesy si moc dobře vzpomínám. „Panebože!“ vyhrknu a vykulím oči. „Tenkrát jsi mě nutila, abych celé hodiny seděl a poslouchal, jak hraješ.“

„Uspořádala jsem ti koncert zdarma, měl bys mi poděkovat.“

„Za co? Za to trauma?“

Jasmína mě šťouchne do ramene a oba se rozesmějeme. Pravdou je, že je skvělá pianistka. Hraje od sedmi let, a dokonce píše vlastní skladby. Když cvičí, někdy si jen tak lehnu na postel v jejím pokoji. „Proč si s sebou nebereš klávesy?“ zeptám se jí konečně.

Povzdechne si. „Slíbila jsem našim, že se budu soustředit na školu.“

„Myslel jsem, že budeš studovat hudbu.“

Jasmína střelí očima po dveřích a přitiskne si ukazováček ke rtům. Pochopím, že se nemám dál vyptávat. Rodiče chtěli, aby zůstala poblíž domova, takže tohle musí být jeden z ústupků. Ale ani Michiganská univerzita neleží kdovíjak daleko, takže se určitě budeme vídat pořád. Zatímco si prohlížíme další snímek, zabzučí mi mobil. Podívám se na displej a skryju úsměv.

Jasmína zvedne oči od fotky. „Kdo ti píše?“

„Jen Daniel,“ odpovím nenuceně.

„Neříkej mi, že se s ním dneska uvidíš,“ zamračí se. „To proto s námi nejedeš?“

„V autě není místo.“

Jasmína přimhouří oči.

„Nikdo k nám domů nepřijde!“

„No dobře,“ pokrčí rameny. Pak mrkne na hodiny a zase se zvedne.

Honem Danielovi odepíšu a poohlédnu se po dalších fotkách. Pod hromádkou snímků vykukuje bílá obálka s mým jménem.

Pro Erika.

„Co je to?“

Jasmína se mi ji pokusí vyškubnout. „Nic, dej to zpátky.“

Uhnu před ní. „Je tam moje jméno.“

„Psala jsem ti dopis,“ připustí. „Ale ještě není hotový. Tak mi ho vrať.“

„Proč?“

„Nevím. Prostě jsem myslela, že ti udělá radost, chápeš?“ Strčí si pramínek vlasů za ucho a obálku mi vytrhne. „Chtěla jsem ti ho poslat, až budu v Ann Arbor. Říkala jsem si, že jakmile budu pryč, napadne mě, co ti napsat.“

„Nestěhuješ se na opačný konec země.“

„Pořád je to pět hodin autem,“ namítne. „Nemůžu furt jezdit domů.“

Mlčím. Z nějakého důvodu jsem předpokládal, že jezdit bude. Že se toho moc nezmění. Znovu se rozhlédnu po jejím pokoji a poprvé si představím, jak je úplně prázdný. Až Jasmína odjede, celý dům bude mnohem tišší. Ona vytváří jeho soundtrack, jelikož její klavírní hudba neustále prostupuje všechny místnosti. Jasmína musí vycítit, že se něco děje, protože se znovu posadí a řekne: „Když to půjde, budu se vracet. A ty mě můžeš kdykoli navštívit.“

„Nemám auto,“ připomenu jí.

„Tak se svez s Kevinem,“ navrhne. „Jede za mnou příští víkend. Můžeme ho strávit spolu.“ Kevin Park je Jasmínin kluk. Chodí spolu už tři roky, ale znají se mnohem déle, takže ho vlastně považuju za člena rodiny. Studuje Illinoiskou univerzitu tady v Chicagu. „Poprosím ho, aby tě cestou vyzvedl.“

„Jak často se budete vídat?“ Jsem zvědavý, jak jim to bude na dálku fungovat.

Jasmína se opět podívá na dveře a zpátky na mě. Pak zašeptá: „Nikomu to zatím neříkej, ale Kevin zkusí na jaře přestoupit. Poohlížíme se po bytech.“

„Vy spolu budete bydlet?“

„Ještě jsme se stoprocentně nerozhodli,“ přizná a ztiší hlas. „Ale nikomu ani muk, ano? Hlavně ať se to nedozví naši.“

„Jaz…“

„Slib mi to,“ sykne a zvedne malíček.

Zpražím ji pohledem, ale taky natáhnu malíček. „Fajn, slibuju.“

Odmala si navzájem svěřujeme tajemství. Ségra byla první, komu jsem před pár lety pověděl, že jsem gay. Podle mě ale odjakživa věděla, že se mi líbí kluci. Doufám, že i když tu nebude, se svěřováním nepřestaneme.

Nakonec se ve dveřích objeví táta a připomene nám, abychom sebou pohnuli. S Jasmínou se na sebe podíváme a v rozhovoru pokračujeme v duchu.

Budeš mi chybět, říká.

Ty mně taky.

Nato se vyškrabeme na nohy a popadneme krabice. Snad se jí v Michiganu bude líbit.

Auto už čeká nastartované na příjezdové cestě. Táta se ségrou jsou venku, jen máma ještě v kuchyni uklízí nádobí. Nechala mi na sporáku hrnec s jídlem a v ledničce nakrájené ovoce. Budou pryč jedinou noc, ale ona stejně trne strachy, že zemřu hlady. „Ăn xong còn lại nhớ cất vô tủ lạnh,“ řekne. Až dojíš, nezapomeň dát zbytky do lednice.

„Jasně.“

„Đừng mở cửa cho người lạ.“ A neotvírej cizím lidem.

„Neotevřu.“

Máma mě políbí na rozloučenou a zamkne za sebou vchodové dveře. Dívám se, jak auto odjíždí po příjezdové cestě a mizí za rohem. Pak se otočím do obýváku a vnímám nezvyklé ticho domu. Patrně si na něj budu muset zvyknout. Po chvíli mi zavibruje telefon. Mám několik nových zpráv od Daniela.

nazdárek

co děláš?

přestaň mě ignorovat Černobílý obrázek mračícího se smajlíka

S úsměvem odepíšu.

promiň, balili jsme

můžeš přijít!

Dvacet minut nato se ozve zaklepání na dveře a dovnitř vejde Daniel. Přes červenou mikinu má džínovou bundu. Tuhle kombinaci nosí od seznamovacího kurzu pro prváky, na kterém jsme se skamarádili. Jednou rukou mě obejme a druhou si bundu sundá. Jakmile ji hodí na opěradlo židle, namíří si to rovnou do kuchyně.

„Co nám mamka připravila k véče?“

„Jmenuje se to thịt kho.“

„To mám nejradši,“ zazubí se.

„Ještě nikdy jsi to nejedl.“

„Zbožňuju všechno, co uvaří.“

Daniel zvedne pokličku a vypustí z hrnce páru. Opřený o pult se dívám, jak si plní misku. Jeho hnědé vlasy vypadají ve světle nad sporákem světleji. Zakousne se do vepřového bůčku a s plnou pusou se ke mně otočí. „Tak co dneska podnikneme?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Můžeme se mrknout na film.“

„Je sobota večer. Někam si vyrazíme.“

„Jako kam?“

Daniel vytáhne mobil. „Před hoďkou mi psal Zach. Večer se u něj sejde pár lidí. Měli bychom se přidat.“

„Nebydlí až v Rogers Parku?“

„Pojedeme metrem.“

Zírám na kuchyňskou linku a nechávám si to projít hlavou. „Slíbil jsem našim, že dneska nikam nepůjdu. Nejspíš budou volat, aby si to ověřili.“

„Prostě si vypni mobil. Budou si myslet, že ti chcípla baterka.“

Sjedu ho pohledem. „Seš normální? Budou si myslet, že jsem chcípnul já, a pošlou sem záchranku.“

Daniel zasténá. „Jakou máme jinou možnost? Zase se poflakovat na střeše?“

Mlčím, jelikož přesně to jsem chtěl navrhnout. Čas od času vylezeme nahoru a předstíráme, že jsme jediní lidé na světě. Jenomže se zdá, že Daniel by dneska raději dělal cokoli jiného. „Jestli chceš, běž k Zachovi,“ řeknu.

„Jakože bez tebe?“

„Mně to nevadí.“

„Neviděli jsme se celý týden.“

„Můžeme něco podniknout zítra.“ Těšil jsem se na něj, ale nechci ho nutit, aby tu zůstával, když o to nestojí. A když má lepší plány.

Danielovi se v ruce rozsvítí telefon. Podívá se na displej a přečte si zprávu. „Takže se ti vážně nechce?“

„Dneska nemůžu,“ přikývnu.

Mobil mu znovu zavibruje. Daniel se otočí ke dveřím a potom zase ke mně. Rozhostí se ticho, během kterého zvažuje možnosti. Přijde mi, že se chystá rozloučit. On však dlouze vydechne a řekne: „No jo, přesvědčil jsi mě. Zůstanu.“

Po střeše se prohání větřík a šustí listím kolem nás. Povalujeme se tu už celé hodiny a zíráme na noční oblohu. Mezi námi leží prázdná krabice od pizzy a pytlíky od brambůrků, pro které jsme skočili do večerky. Vylezli jsme sem potom, co jsme zkoukli několik dílů seriálu Twin Peaks. Daniel si složil červenou mikinu pod hlavu místo polštáře. Chvíli se dívám, jak očima bloudí po nebi, jako by něco hledal. Nakonec ukáže doprava a vyhrkne: „Támhle je další! Řekni mi, že to taky vidíš.“

„Co jako?“

„Tamta hvězda děsně bliká.“

Zamžourám. „Jo, je to fakt zvláštní.“

„Povídám ti, že je to chyba.“

„Jaká chyba?“

„Jako chyba v matrixu. Neviděl jsi ten film? Tohle všechno je iluze. Právě jsem o tom viděl video.“ Daniel se zvedne do sedu a rozhlédne se kolem. „Vidíš tu zrzavou kočku naproti přes ulici? A ty domy s rozsvícenými světly kolem nás? Všechno je to naprogramované.“

Přebírám si to v hlavě. „Takže říkáš, že nic není skutečné?“

„Přesně.“

„Ani my ne?“

„My právě jo,“ namítne. „Jsme hlavní postavy příběhu.“ Zase si lehne a dá si ruce za hlavu. „Jen my dva jsme opravdoví.“

Usměju se. Znovu se zadíváme na oblohu a hledáme další chyby ve vesmíru. Po chvíli ticha ke mně Daniel otočí hlavu. „Na co myslíš?“

Radši neodpovídám.

„Na Jasmínu?“

„Asi jo.“

„Mrzí tě, že odjela?“

Přemýšlím o tom. „Ne, přeju jí to. Právě o tomhle snila, víš? Že se odstěhuje z Chicaga a tak. Naši chtěli, aby zůstala doma. Stálo ji to hodně přemlouvání,“ vysvětluju. „Ale všechno se teď změní.“

„Furt máš mě,“ připomene mi Daniel.

Znovu roztáhnu rty do úsměvu. „To je fakt.“

„A my taky vysmahneme z Chicaga,“ dodá a založí si ruce na břiše. „Protože budeme spolubydlící na koleji, pochopitelně.“

„Na jakou vysokou půjdeme?“

„Teď se mi to nechce rozebírat.“ Povzdechne si a mávne nad tím rukou. „Ještě nás čeká zbytek třeťáku. A exkurze do Japonska, pamatuješ?“ Každoročně ji pořádá školní mezinárodní klub. Jasmína na ni jela loni v létě a Japonsko si zamilovala.

„Ségra dala dohromady seznam míst, která prý musíme vidět.“

„Už se těším na jídlo,“ zasní se Daniel.

Když pohnu rukou, omylem se dotknu jeho prstů a celým tělem mi projede zachvění. Nechám si to však pro sebe.

„Promiň,“ řekneme oba současně.

Znovu ležíme mlčky. Pak se Daniel podívá na telefon. „Je jedenáct jedenáct. Něco si přej.“

Zamračím se na něj. „Ty to fakt děláš?“

Pokrčí rameny. „Občas. A ty?“

„Nikdy.“

„Proč ne?“

„Nevím,“ odpovím. „Přijde mi trochu hloupé si něco přát, kdykoli se objeví dvě stejné číslice. Vážně věříš, že se ti přání splní?“

„Je to taková hra,“ pronese Daniel zamyšleně. „Čím víc přání máš, tím větší je šance, že ti vesmír některé splní. Nejtěžší je vymyslet si pořádná přání.“

„Nedávalo by smysl přát si pořád totéž?“

„Jo, jestli si vážně přeješ jedinou věc.“ Znovu se na mě podívá. „O čem sníš?“

Jeho otázka mě znervózní. Dívám se na něj a přesně vím, jak odpovědět. Odvrátím však pohled a pravdu mu zatajím. „Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Ale jo, přemýšlel. Ven s tím.“

„Řekl jsem, že nevím.“

„V tom případě neuslyšíš moje přání.“

Jakmile si uvědomíme, že se dohadujeme jako malí kluci, co se hašteří na hřišti, oba se rozesmějeme. Ještě chvíli zůstaneme na střeše a posloucháme projíždějící auta a štěkot sousedova psa. Rozklepu se zimou, a tak si založím ruce na hrudi a na vteřinku zavřu oči. Napadne mě, že Daniel usnul, ale když otočím hlavu, zjistím, že se převalil na bok a kouká se na mě. Mlčky na sebe hledíme. Jeho hnědé oči září i ve tmě. Nejde mi do hlavy, jak je možné, že dnes večer vypadá ještě krásněji než normálně. Přál bych si zajet mu do vlasů a přitáhnout ho k sobě. Ale vytěsním ten nápad z hlavy. Snažím se k němu nic necítit, protože nechci pokazit naše kamarádství. Vtom mi Daniel položí naprosto nečekanou otázku.

„Můžu ti dát pusu?“

Dech se mi zadrhne. Na vteřinku si myslím, že jsem mu špatně rozuměl, ovšem jeho něžný pohled mě k sobě přitahuje, a tak se nakloním a zavřu oči. Vzápětí se naše rty setkají. Dotek jeho pokožky mě rozechvěje. Tenhle okamžik jsem si představoval snad milionkrát. Když mě pohladí po krku, srdce se mi divoce rozbuší. Polibek trvá jen vteřinu, ale opojný pocit přetrvává i ve chvíli, kdy se odtáhneme a lapáme po dechu. Oba už neřekneme jediné slovo. Zbytek noci mlčky ležíme na střeše a pozorujeme hvězdy.

Přál bych si, abych znal konec našeho příběhu dřív. Možná by to tolik nebolelo.

Léto

Předtím

Vystoupím z metra a pohlédnu na okvětní lístky snášející se z nebe. Letní vedro na mě padne jako těžká deka. Otáčím se a prohlížím si všechny ty cizí nápisy. S Danielem se mám setkat na hotelu, ale vypadá to, že jsem zase zabloudil. Jsme na každoroční školní exkurzi do Japonska. Dnes trávíme poslední den v Tokiu, než se zase vydáme dál. Ráno jsem si přivstal, abych natočil pár záběrů pro svůj maturitní projekt. Jasmína se zmínila o jedné kavárně u řeky, kterou jsem musel vidět, než odjedu, jenomže cestou zpátky jsem si spletl metro. Znovu vytáhnu mobil a zkusím se zorientovat.

Od Daniela mi přijde nová zpráva.

Kam jsi zmizel?

Rychle mu odepíšu.

Promiň. Odběhl jsem si natočit pár záběrů. Už se vracím!

Daniel mi přichystal překvapení. Máme vyplout přes moře na místo, které přede mnou tají. Jenomže trajekt odjíždí už za pár hodin a já se ještě musím vrátit na hotel a převléknout se. Od našeho polibku na střeše brzo uběhne rok. Myslel jsem, že z našeho přátelství vzejde něco víc. Přál jsem si to. Jenomže od té osudné noci o tom nepadlo jediné slovo. Doufal jsem, že nás tenhle výlet sblíží. Společné objevování nového města je docela romantické.

Otřu si pot z čela a vyjdu ze stanice. Na ulici je hlava na hlavě. Zmateně sleduju na telefonu mapu a rozhlížím se. Žádná z budov mi není povědomá. Otočím se a oči mi padnou na kluka v davu. Strnu. Je vyšší než všichni ostatní, černé vlnité vlasy mu padají přes uši. Má široká ramena, hezky se mu rýsují pod rozevlátou košilí s modrými pruhy. Zatímco kráčí ke mně, prohlížím si ho, a na chvíli dokonce zapomenu, že jsem se ztratil.

Na semaforu musela naskočit zelená, protože zástup lidí se opět dává do pohybu. Když mi v ruce zavibruje telefon, vzpamatuju se a taky se rozejdu k silnici. Zase mi píše Daniel a ptá se, kde přesně jsem.

Možná mě oslní sluníčko a zabrání mi ve výhledu nebo se moc dlouho koukám do mobilu, ale zkrátka si nevšimnu, že se na mě řítí poslíček na kole. Je to jeden z těch okamžiků, které se zběhnou jako ve zpomaleném záběru. Aniž bych měl tušení, že hrozí srážka, sejdu z chodníku. Zvonek zuřivě zacinká. Vedle mě se kdosi objeví a chytí kolo za řídítka. Evidentně stiskne brzdy, protože kolo se prudce zastaví, kluk se převrátí dopředu a vyletí ze sedadla. Cizinec ho však chytí za mikinu na zádech a pomůže mu přistát na nohách.

Mému mozku vteřinu trvá, než pobere, co se právě stalo. Když se rozhlédnu a divoce zamrkám, zaplaví mě úleva. Zatímco v uších stále slyším cinkání, před očima se mi objeví cizincova tvář. Dívá se na mě ten kluk v modře pruhované košili. Ten, kterého jsem si před chvilkou všiml. Převyšuje mě o půlku hlavy a černé kadeře mu vlají ve vánku dopravního ruchu. Vymění si pár vět s poslíčkem a ukáže na mě.

Poslíček na mě kývne a řekne: „Gomennasai.“ Minulý semestr jsem se učil základy japonštiny, takže rozpoznám slovíčko pardon. Chlapík znovu nasedne a odjede. Než stihnu vykoktat děkuju, že jsi mě zachránil, kluk v košili se ke mně otočí a prohodí něco, čemu nerozumím.

„Co prosím?“ zeptám se.

„Pozor na kola,“ vysvětlí.

Oddechnu si a zdvořile přikývnu. „Jo, jasně. Děkuju. A omlouvám se, ztratil jsem se a byl jsem myšlenkami jinde.“

„Kam máš namířeno?“

„No…“ Rozkliknu na mobilu adresu. „Zpátky na hotel. Měl by být někde tady.“

„Můžu se mrknout?“ Natáhne ruku.

„Dobře,“ přikývnu a podám mu telefon.

Podívá se na obrazovku. „Hotel Asakusa v Taitó?“

„Jo, ten.“

„Jsi úplně jinde,“ usměje se a vrátí mi mobil. „To je na druhou stranu.“

„Počkat, fakt?“

Přikývne. „Taitó leží východně odtud. Ty jsi v Asagaje.“

„Asagaja? Ta ani nevím, kde je!“ Znovu se skloním k mapě, celý zmatený, jak jsem se tu ocitl.

„Řekl bych, že jsi nastoupil na špatné metro.“

„Kudy se dostanu zpátky?“

„Já tě tam dovedu,“ nabídne mi.

Zvednu oči. „Určitě?“

Usměje se. „Jedu stejným směrem.“

„To je náhoda,“ podivím se a upravím si batoh na rameni. „Byl bych ti hrozně zavázaný.“

„Jen si musím pár věcí zařídit,“ dodá. „Ale nemělo by to trvat dlouho. Můžeš jít se mnou, jestli chceš.“

„No…“

„Leda bys měl důležitější plány.“

Znovu si ho prohlédnu. Košile mu volně splývá po těle a září slunečními paprsky, které jí prosvítají. Vím, že Daniel na mě čeká na pokoji. Bojím se však, že když půjdu sám, zase zabloudím. „Ne, mám čas,“ rozhodnu se nakonec.

„Tak pojďme.“

Otočí se, strčí si ruce do kapes a bez dalšího slova se rozejde. Po chvíli váhání nacpu mobil do kapsy a následuju ho tlačenicí. Když přecházíme ulici, ohlédne se přes rameno a prohodí: „Mimochodem, jsem Haru.“

„Já Erik.“

„Odkud jsi?“

„Z Chicaga.“

„Kdy jsi přijel do Tokia?“

„Před dvěma týdny.“

„Vítej,“ usměje se.

Nejdřív jdeme hlavní třídou, než Haru zahne a zavede nás do nákupní ulice. Vypadá to, jako by se tu konal nějaký festival. Z markýz rodinných obchůdků visí lucerničky a na elektrických sloupech se třepotají zavěšené papírové hvězdy, které mi svou barevností připomínají alegorické vozy. Prohlížím si všechnu tu výzdobu a ptám se: „Dneska se koná nějaký svátek?“

„Svátek hvězd.“

„Co to je?“

Uprostřed ulice sedí na dřevěné stoličce muž se štětcem v ruce. Haru na něj ukáže a polohlasem se mě zeptá: „Vidíš, co maluje?“ Na obrázku spatřím muže a ženu v dlouhých hábitech, kteří se vznášejí na hvězdné obloze, natahují k sobě ruce a za nimi září měsíc. „To je princezna Orihime a její manžel Hikoboši. Nesměli se vídat a dělily je celé pásy hvězd. Orihime byla tak sklíčená, že jim její otec, bůh nebes, dovolil se jednou za rok setkat. Dochází k tomu sedmý den sedmého měsíce. Svátek tedy oslavuje den, kdy se znovu potkávají.“

„Proč je rozdělili?“

„Trávili spolu tolik času, že zapomněli na své povinnosti. A tak je bohové odvedli do opačných koutů vesmíru,“ vysvětlí. „Ale je to jen legenda.“

Nemůžu odtrhnout oči od obrázku. „Jsem rád, že se zase setkali.“

Haru se na mě usměje a opět se rozejde. Kolem je řada pouťových her, u kterých se tísní děti. Nahlédnu jim přes ramena a pokusím se pochopit, co hrají. V sudu s vodou víří barevné plastové kuličky.

„Je to těžší, než to vypadá,“ podotkne Haru, když si všimne, kam koukám. „Mají papírové síťky, takže musí míček chytit dřív, než se ta jejich roztrhne.“

„To by mohla být sranda.“

Na vedlejším stole se točí kolo štěstí. Žena za ním na nás zamává a pronese něco japonsky. „Nechá nás jednou roztočit zadarmo,“ tlumočí mi Haru. „Tak do toho.“

„Proč já?“

„Slavíš náš svátek poprvé. A mám tušení, že se na tebe usměje štěstí.“

Zvednu obočí. „Víš to určitě?“

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Natáhnu se dopředu a roztočím kolo. Barvy víří a po chvíli se zastaví na červené. Žena za stolem se zamračí, čímž mi dá najevo, že jsem nevyhrál. Haru vytáhne z kapsy pár mincí a podá jí je.

„Zkus to znovu,“ vybídne mě povzbudivě.

Opět roztočím kolo. Barvy prakticky splývají, než se opět zastaví na červené. Zklamaně vydechnu. Haru sáhne do druhé kapsy a řekne: „Tenhle pokus se nepočítal.“ Začnu protestovat, ale on podá ženě další drobné a nedá jinak, než že to mám zkusit ještě jednou. Roztočím tedy kolo potřetí. Tentokrát padne žlutá.

Podívám se na Harua. „Co znamená žlutá?“

„Můžeš točit znovu.“

Je to patrně lepší než prohrát. Vezmu tedy za kolo štěstí počtvrté. Barvy víří, než se nakonec zastaví na bílé. Žena zatleská a pokyne mi ke košíku s cenami na stole.

„Já říkal, že ti bude přát štěstí,“ mrkne na mě Haru.

Vrtím hlavou a zadržuju smích, když si společně prohlížíme ceny. Patří mezi ně především přívěsky na klíče, gumičky a figurky. Najdu i pár náramků se zapletenými dřevěnými korálky. „Tyhle jsou docela hezké,“ podotknu.

„Povídá, že si každý můžeme vzít jeden,“ oznámí mi Haru a otočí se ke mně. „Vybírej jako první.“

„Dobře.“

Já se rozhodnu pro modrý a Haru pro červený. Nato se mi zadívá do očí. „Teď si je vyměníme.“

Nechápavě nakrčím čelo. „Proč?“

„Tím pádem budeme nosit náramek toho druhého,“ vysvětlí a podá mi svůj. „Navíc bych řekl, že červená ti sluší víc.“

Neubráním se úsměvu. „Tak jo.“

Natáhnu zápěstí a nechám ho, aby mi náramek uvázal, načež mu laskavost oplatím. Je to takové naše malé tajemství. Nepřestávám si náramek prohlížet, zatímco pokračujeme ulicí lemovanou prodavači jídla. Vzduch těžkne kouřem rozpálených grilů. Vidím spoustu dobrot, které jsem nestihl ochutnat. Kolem nás projde žena a v ruce drží tyčku s kulatými knedlíčky politými tmavou polevou. Haruovi opět neujde, že po nich pokukuju. „Jmenují se dango. Už jsi je někdy měl?“

„Ne. Jsou sladké?“

„Počkej tady.“

Haru odskočí ke stánku a za moment se vrátí s celým špízem dango. Podá mi ho se slovy: „Jde o velmi oblíbený dezert. Určitě ti bude chutnat.“

„Děkuju.“

Zakousnu se do danga. Těsto je žvýkavé jako u knedlíčků moči z lepkavé rýže, ale poleva je slaná, takže nejsou příliš sladké. „Je to vynikající.“

Haru se usměje. „Chtěl bys zkusit ještě něco?“

„No…“ Znovu se rozhlédnu. Kolem nás prochází další dívka, která v ruce nese srolovanou palačinku. Když se otočím na Harua, už stojí ve frontě. Následuju ho a nabízím, že tentokrát zaplatím já. Na výběr máme tucet polev. Oba si dáváme palačinku s mačča zmrzlinou a čerstvými jahodami. Zatímco jíme v částečném stínu zažloutlého přístřešku, zaslechnu hudbu. Vtom se zpoza rohu vynoří průvod mužů v šedých hábitech hrajících na bambusové flétny. S Haruem se díváme, jak si klestí cestu davem, a užíváme si představení.

Dojídáme palačinky a pokračujeme dál. Některé butiky mají otevřené dveře a vystavují zboží na ulici. Proplétáme se mezi stojany, čicháme k vonným svíčkám a prohlížíme si oblečení. Jsou tu róby, které jsem viděl nosit lidi během celé exkurze. Jednu z nich pohladím. Látka je tenoučká jako papír, pod mým dotekem se mačká a rukávy se nadouvají jako u kimona.

„Měl by sis to zkusit,“ navrhne Haru.

Zavrtím hlavou. „Ne, to je v pohodě.“

„Říká se tomu džinbei,“ vysvětlí a zvedne róbu ze stolu. „Nosíme ho během letních svátků. Takže je jako stvořené pro dnešek.“

„Nebudu vypadat jako turista?“

„Ne, když budeš se mnou.“

Pousměju se. „Tak teda dobře.“

S Haruem si prohlédneme různé barvy. Rozhodnu se pro světle šedé džinbei se vzorem vln. Na rukávech se táhnou dva červené pruhy. „Červená se hodí k tvému náramku,“ podotkne Haru a pomůže mi džinbei zavázat.

„Myslíš k tvému náramku?“ opravím ho, když si vzpomenu, že jsme si je před chvílí vyměnili.

Haru se zazubí. „Přesně tak.“

Zaplatím ženě uvnitř krámu a džinbei si rovnou nechám na sobě. Přestože je vlhko, jeho látka mě příjemně hladí. Jak pokračujeme ulicí, všimnu si, že Haru si ještě nic nekoupil. Zrovna se chystám zeptat, kam nás vede, když se zastaví před papírnictvím.

Obrátí se ke mně. „Počkej tady, hned jsem zpátky.“

„Jo, jasně.“

Dívám se, jak mizí uvnitř, a potom se rozhlédnu po ulici. Ve vzduchu visí obří papírové ozdoby, pod nimiž se třepotají stuhy připomínající chvosty padajících hvězd. Nikdy bych tohle místo neviděl, kdybych s Haruem nešel. Vtom si vzpomenu na svoji kameru. Chtěl jsem pořídit záběry pro svůj nadcházející maturitní projekt. Vytáhnu ji z batohu, zapnu a natočím pár krámků, festivalovou výzdobu a hru na flétny v dálce.

Haru se vrátí za pár minut. V pravé ruce drží malý papírový sáček. Odložím kameru a otřu si čelo.

„Jsi celý zpocený,“ všimne si.

„To asi bude tím džinbei,“ vzdychnu a ucítím, jak mi do zátylku praží slunce. „Potřeboval bych se něčeho napít.“

Haru přikývne. „Znám skvělé místo.“

Na konci ulice stojí antikvariát. Haru mě zavede dovnitř, kde spí za pultem nějaký chlapík. Nejdřív se domnívám, že si tu můj nový kamarád jde něco vyzvednout, ale on mě nasměruje do zadní části místnosti. Tam odhrne závěs a odhalí úzké schodiště. Vystoupáme do druhého patra, kde dalším závěsem projdeme od skryté čajovny. Rozhlédnu se kolem a do tváře mě udeří závan chladivého vzduchu z klimatizace. Nízké dřevěné stolky jsou odděleny posuvnými dveřmi šódži. Následuju Harua k volnému stolu a vdechuju vůni kadidla. V místnosti nestojí jediná židle. Jakmile se uvelebíme v tureckém sedu na tkaných rohožích, objeví se obsluha.

Když si objednáme a ona zase odejde, očima přelétnu zbytek čajovny. „Jak se to tu jmenuje?“

„Tohle místo nemá jméno.“

„Proč ne?“

Haru se ke mně spiklenecky nakloní. „Aby sem nelezli turisti.“

„To dává smysl,“ přikývnu. „Mám štěstí, že jsem s tebou, viď?“

Usmějeme se na sebe. Vteřinku nato se objeví žena s konvicí čaje. Haru opatrně sundá pokličku. Konvice je plná kostek ledu a čajových lístků. „Téhle přípravě se říká kóridaši. Místo horké vody se používá led. Takhle čaj pijeme hlavně v létě.“

Nejprve nalije mně. Čaj je sladký a osvěžující a okamžitě mě zchladí. Zadní stěnu našeho boxu zdobí svitek a váza s květinami, která stojí pod ním. Haru se zakloní a upije ze svého šálku. Na podlaze mezi námi leží jeho papírový pytlík. Když mě přemůže zvědavost, zeptám se ho: „Co sis koupil?“

Haru zmateně zamrká na sáček, jako by na něj zapomněl. Přistrčí mi ho a vybídne mě: „Klidně se koukni.“

Otevřu sáček a v plastové fólii najdu jediný list papíru. Velikostí odpovídá mé dlani. Nic jiného uvnitř nevidím. „To je všechno? Kus papíru?“

Haru přikývne.

„Jen jeden?“

„Víc jsem jich nepotřeboval.“

Otočím list v ruce. „Je na něm něco zvláštního?“

„Je to waši papír,“ odpoví a skloní se k němu. „Vidíš ta vlákna? Podle toho poznáš, že je vyráběný ručně. To umění se dědí z generace na generaci. Tenhle vznikl v horách nedaleko města Ečizen.“ Napije se čaje. „Moje rodina vlastní v Ósace papírnu. Každé léto tam pracuju s mámou. Říkala, že je důležité podporovat podniky, jako je ten náš, a tak se vždycky snažím něco koupit, i kdyby to měl být jediný kus papíru.“

Přejedu po něm prsty a všímám si jeho struktury. „Máš pravdu, na dotek je jiný. Vyrábíte si vlastní papír?“

„Dnes už ani ne,“ přizná. „Já většinou pomáhám na prodejně. Ale táta mě naučil i další fígle. Ukážu ti je.“ Vezme mi papír z rukou. Zaujatě sleduju, jak ho složitě skládá. Jakmile je hotový, posune ho po desce stolu ke mně. Je to origami hvězda, stejná jako ty, co visí venku.

Zvednu ji ze stolu. „Na počest Svátku hvězd?“

„Nebo na počest našeho seznámení.“

Dívám se na něj. „Je legrační, že jsme na sebe prostě narazili, viď? A teď tady spolu pijeme čaj.“

„Doufejme, že ne naposledy,“ řekne.

Opět se na sebe usmějeme a Haru si prohrábne dlouhé vlasy. Napiju se čaje a pokusím se nevšímat si chvění v podbřišku. Obsluha se vrátí, aby nám doplnila do konvice led, a zase odejde. Haru mi nalije další šálek a zeptá se: „Jak se ti zatím líbí v Tokiu?“

„Moc. Vlastně tu jsem na školní exkurzi. Ale dneska ráno jsem se vytratil, abych si natočil pár záběrů.“

„Na čem pracuješ?“

„Ještě nevím, co z toho vznikne,“ pokrčím rameny. „Příští rok ten záznam použiju na maturitní projekt. Pořád se učím editovat videa. Mám pár hezkých záběrů řeky Sumidy. Vypadají fakt zajímavě, protože jsem je natočil přes okno nadzemky. Je ještě jedno místo, kam jsem se chtěl podívat, ale neuvědomil jsem si, že je tak daleko.“

„Jaké?“

Vytáhnu telefon a ukážu mu to. „Kopec Šikisai. Ségra mi o něm vyprávěla. Byla tu loni a povídala, že jí ty květiny připomínají jeden z našich nejoblíbenějších filmů.“

Haru se podívá na displej mobilu a téměř okamžitě řekne: „Zámek v oblacích. Když jí Howl ukazuje zahradu.“

„Jo, přesně tu scénu měla na mysli.“

Haru chápavě přikývne. „Já tam vlastně nikdy nebyl. V létě tam prý bývá krásně.“ Usměje se na mě. „Měli bychom tam zajet.“

Vteřinku si v duchu maluju, jak se spolu procházíme květinovými poli, a málem souhlasím. Nemůžu se však vykašlat na Daniela. Dlouze vydechnu. „Jel bych moc rád, ale můj kamarád na mě čeká na hotelu.“ Sklopím oči k telefonu a leknu se, kolik času už uplynulo. „Asi bych měl brzo vyrazit.“

„Kdy odjíždíš?“

„Letím zítra.“

Vykulí oči. „Zítra?“

„Já vím,“ zamračím se. „Líbilo by se mi, kdybych tu mohl zůstat dalších pár dní.“

„Co děláš dneska večer?“

„Mám plány s kamarádem,“ odpovím. „S tím, co na mě čeká. Nejspíš se sejdeme i se zbytkem skupiny. Protože je to náš poslední společný večer.“

Rozhostí se mezi námi ticho. Pak Haru přikývne. „Škoda. Chtěl bych tě tu provést. Ale jsem rád, že jsme alespoň měli možnost se potkat.“

„Taky jsem rád. Měl bych bloudit častěji.“

Haru se zakloní a usměje se. Kéž bychom se setkali dřív. Kéž bych mohl zůstat déle a prožít s ním zbytek svátku. Je zvláštní, jak vám někteří lidé vstoupí do života. Před pár hodinami jsme se ještě neznali. Možná máme předurčeno někdy nastoupit do špatného metra.

Dopijeme čaj a vyjdeme ven. Jakmile vstoupíme na ulici, Haru se ke mně obrátí: „Jestli máš chvilku, chtěl bych ti ukázat poslední věc. Nemělo by to zabrat dlouho.“

„To jsi tvrdil před několika hodinami,“ připomenu mu.

Haru se uculí. „Myslel jsem, že se dobře bavíš.“

„Bavím, ale teď už se opravdu musím vrátit.“

„Metro jezdí každých deset minut,“ nedá se Haru. „Dávám ti své slovo, že to další stihneme.“

Znovu pomyslím na Daniela. Nejspíš se diví, kde jsem. Ale určitě ještě pár minut počká. „Dobrá, když to slibuješ.“

Na konci cesty vedoucí k chrámu stojí dřevěný stůl. Haru k němu dojde a zvedne list papíru. „Tohle je tanzaku,“ řekne a vtiskne mi ho do ruky. „Během Svátku hvězd na ně píšeme přání a věšíme je na stromy. Napadlo mě, že by sis měl jedno napsat, než odejdeš.“

„Co si mám přát?“

„Cokoli chceš.“

Kde vězíš?