Sam Holland

PÁN LOUTEK

Přeložil Jan Jirák

THE PUPPET MASTER

Copyright © Sam Holland 2024

Translation © Jan Jirák, 2025

ISBN 978-80-284-0905-0

Domovi

Smrt je přáním některých, úlevou mnohých a koncem všech.

Lucius Annaeus Seneca, 4 př. n. l. – 65 n. l.

ČÁST PRVNÍ

DEN PRVNÍ

pondělí

Kapitola 1

V souboji člověka a dieselové lokomotivy vážící sto dvacet sedm tun je vítěz jasný předem.

Cara stojí na okraji nástupiště a rozhlíží se podél železniční trati. Sto metrů od ní vlevo prolézá pod koly nákladního vlaku hlouček policistů v latexových rukavicích a se žlutými pytli na biologický odpad. Kolem Cary se shromažďují otrávení cestující. Některé hlasy jsou soucitné, šokované. Jiní lamentují nad zpožděním a nakukují do chytrých telefonů.

„Copak to nejde provést doma?“ stěžuje si žena vedle Cařina ramene. „Tohle je přece sobecké, ne?“

Cara se pomalu otočí. Žena na ni upírá pohled a čeká na odpověď. Cařiny černé džíny a elegantní kabát ji očividně zmátly. Jenže Cara nepatří k lidem, kteří dojíždějí brzo ráno do zaměstnání a nemůže do hovoru přispět žádnou procítěnou poznámkou – třeba jaká je to otrava tady postávat za rozbřesku minutu před čtvrt na osm ráno jednoho studeného lednového rána a mrznout.

„Inspektorka Cara Elliotová,“ představí se a mávne policejním průkazem. „A řekla bych, že sobecká jste tu spíš vy. Jen se na sebe podívejte. Na ten kašmírový šátek a kožené rukavice. Nemůžete se dostat do kanceláře. A má být? Budete místo toho pracovat z domova, kde vám ústřední topení udržuje hezkých dvaadvacet stupňů, u ruky budete mít hrnek ekologicky vypěstované kávy, jelikož jste hrdá na to, že děláte samé správné věci, není to tak?“

Žena jen zalapá po dechu a nezmůže se na slovo.

„Až pojedete domů,“ dostává se Cara do varu, „přemýšlejte o tom, jakou máte kliku ve srovnání s tamhletím ubohým troubou, který je rozmáznutý po celé délce od konce nástupiště až k tomu místu na kolejích, kde jsou teď poldové. Umíte si představit, jaká ho musela smést síla, když mu úplně čistě urazila hlavu? Je tam všude.“ Ukáže před sebe a žena na ni zírá s otevřenou pusou. „Vlasy jsou namotané na keřích. Zatímco zbytek…“ Cara rozhodí obě ruce do stran. „Když strojvůdce vylezl z vlaku, zjistil, že tomu chlápkovi stojí na vnitřnostech. Dostal hysterák a museli ho odvézt do nemocnice. Takže pokud chcete přijít na to, komu to dnešní ráno způsobilo nejvíc potíží, uvědomte si, že vy to nejste.“

„Šéfová?“

Cařinu pozornost si žádá mohutný chlapík, jenž se vynořil vedle ní a rozpačitě si odkašlává.

„Čekají na nás,“ dodá.

Když odcházejí, otočí se hromotluk k ohromené ženě. Cara zaslechne, jak paní s kašmírovým šátkem šeptá: „Omlouvám se za tu nepříjemnost. Přeji příjemné dopoledne.“

„Trochu jsi to s ní přehnala,“ poznamená Jamie, když podlézají policejní zátaras. „Těžká noc?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Tumáš.“ Podá jí kafe, které přinesl s sebou. Cara nápoj vděčně přijme. „Máš jedno u mě,“ vydechne.

„Mám jich u tebe pět,“ poznamená Jamie s úsměvem.

Mlčky kráčejí po nástupišti, po levé ruce mají žlutou čáru, napravo bílé značky vymezující okraj nástupní plochy. Na kolejích tiše stojí vypnutá diesel-elektrická lokomotiva třídy 66 a za ní dlouhá řada plochých vagónů naložených kontejnery s nákladem. Spící dinosaurus. A vypadá to, že si tam nějaký čas pobude.

Cara si všimne světel, která jim visí nad hlavou, ale kameru žádnou nezahlédne, na to už jsou příliš daleko. Od parkoviště je dělí kovový plot. Půldruhého metru vysoký, přelézt ho není nejsnazší.

Překračují černé gumové pyramidy, jež mají lidem zabránit, aby opouštěli nádraží na tomhle konci nástupiště, jdou dál po dlaždicích a dorazí ke štěrkové cestě. Cara se k hlavní skupině přítomných blíží opatrně, pozorně se dívá, kam šlape. Rozhodně nemá chuť stoupnout na něco odporného – kousky oběti jsou rozesety podél celé trati.

Hlášku dostali toho rána v půl šesté. Násilná a nepřirozená smrt, pravděpodobně kategorie dvě, místo vlakové nádraží Sout-hampton Airport Parkway. Za normálních okolností by vlakové neštěstí měli dostat na starost dopraváci. Cara nemá ani tušení, proč tam museli vyrazit oni.

Snad se to celé brzy nějak vysvětlí. Cara a Jamie se zastaví vedle uniformovaného policisty, jenž má na reflexní žluté vestě vyvedený velký nápis Britská dopravní policie. Muž se usměje a přidá omluvný kukuč.

„Vy budete inspektorka Elliottová,“ osloví Caru. „Já jsem seržant Pearson. Omlouvám se, že jsme vás sem vytáhli. Začínám mít pocit, že to byl zbytečný výjezd.“

„Ale už jsme jednou tady,“ pokrčí Cara rameny. „Tohle je detektiv seržant Jamie Hoxton.“ Muži si potřesou rukama, ale Pearson dál upírá pohled na Caru. „Řekněte nám, co víte,“ vyzve ho inspektorka.

„Jo,“ povzdechne si Pearson, otočí se a zadívá se na policisty v uniformách, kteří pomalu postupují podél trati a do žlutých plastikových pytlů strkají něco, co se dá popsat snad jen jako „vzorky“. „Vypadá to, že naše oběť stála na vzdálenějším konci prvního nástupiště a čekala na vlak do londýnského Waterloo v šest nula čtyři. Ozvalo se normální hlášení, že kolem nástupiště bude bez zastavení projíždět nákladní vlak, všichni ustoupili za žlutou čáru, jen on udělal krok dopředu.“

„Takže sebevražda?“ přimhouří Cara oči.

„Jo, jenže…“ Pearson se odmlčí. „První výpovědi, co jsme získali od svědků, jsou trochu matoucí. Nástupiště bylo plný, hlava na hlavě, všechno lidi, co dojíždějí do práce. A byla pořád ještě tma. Nějaká holka si tu něco natáčela. Všichni ji sledovali.“

„Natáčela?“ zopakuje po něm Cara. „Tu nahrávku budeme potřebovat.“

„Říkala, že to vyvěsí na youtube. Pomůžu vám ji najít. Ale všechno je to… nějaký nejasný. Tak jsme vás zavolali. Vaše oddělení má s takovými věcmi podstatně víc zkušeností. S vraždami a –“

Zarazí se. A se sériovými vrahy chtěl říct. Cara je na to zvyklá. Na lehkou nervozitu a jistou úctu, kterou jí lidé prokazují. Je přece inspektorka Cara Elliottová. Měla na povel vyšetřování v případu Kopírák. Takže je svým způsobem slavná.

„Navíc máme málo lidí,“ dostane ze sebe Pearson omluvně. „Staráme se o děsně rozlehlou oblast a teď zrovna řešíme jednoho skokana v Basingstoku. Moje lidi už tam povolali. Bylo by dobrý, kdyby se nám ho podařilo zarazit, než…“

Sklopí pohled k zemi a pomalu zmlkne. Mezi nimi leží na rozdrcené šotolině osamělý bílý zub. Jamie vyloví z kapsy rukavici, natáhne si ji, zub zvedne a zachmuřeně ho nechá ležet na dlani. Cara se na zub krátce zadívá. Je k němu přichycený kousek čelisti a krev zanechává na modrém latexu rukavice stopu. Jamie sevře kus tkáně do hrsti a vydá se k jednomu z policistů.

Cara ho sleduje, jak ukládá zlomek čelisti do dvojitého žlutého sáčku, a napadne ji, že by asi měla cítit i něco jiného než jen nekonečnou, do kostí pronikající únavu. Vždyť je to nakonec kousek člověka.

Povzdechne si a hodí do sebe poslední lok kávy od Jamieho. „Sežeňte mi ještě jedno podobný,“ požádá Pearsona. „A uvidíme, co se pro vás dá udělat.“

O hodinu později sedí Cara, zahřátá a překofeinovaná, v kanceláři nádraží před monitory bezpečnostních kamer. Na řadě obrazovek vidí venku Jamieho. Je o dobrých deset čísel vyšší než všichni kolem něj a od nějaké uniformované ženy na nástupišti právě získává předběžnou svědeckou výpověď.

Tenhle pořízek jí dělá zástupce už desátý měsíc, a tak si Cara stačila zvyknout na jeho klidný, uvážlivý styl. Na spolehlivost a nezlomné odhodlání. Je ráda, že ho má vedle sebe.

Načtou se nahrávky z rána, Cara se nakloní dopředu a sleduje, jak lidé přecházejí sem a tam po nástupišti, usrkávají kávu, povídají si, čekají. Přijede vlak, pasažéři nastupují, semtam někdo vystoupí. Směny nádražáků se vymění.

„Tamhle ho máme,“ ozve se Pearson a ukáže do levého okraje obrazovky. Cara zaostří. Muž je očividně nervózní, přechází jako lev v kleci, rozhazuje rukama.

„Jedna místní ajznboňačka si ho všimla a zašla se na něj kouknout, jestli něco nepotřebuje.“

Na nahrávce, kterou Cara sleduje, přistoupí k muži žena v uniformě. Muž je rozčilený, hovor ho zjevně vyvádí z míry, začíná propadat panice.

„Zkoušela ho přesvědčit, aby šel s ní, ale on to odmítl. Tak ho tam nechala, aby sehnala někoho, kdo by jí s ním píchnul,“ vysvětluje Pearson.

„Co to má na sobě?“ zeptá se Cara s pohledem upřeným na muže. Od pasažérů v drahých oblecích a usedlých kostýmech se jeho zevnějšek nápadně odlišuje.

„To je právě ono,“ přikývne Pearson. „Vypadá to jako tepláky.“

„Nebo pyžamo,“ poznamená Cara.

Dál se dívá, jak muž rázuje po nástupišti, až vykročí ze záběru kamery a zmizí z dohledu.

„Máme nějaký lepší úhel?“ zeptá se.

„Ne, tohle je –“

Nádražím se prožene dieselová lokomotiva a Pearson se odmlčí. Okamžik nárazu není vidět, ale ze zděšení a hrůzy v obličejích čekajících pasažérů si Cara dokáže domyslet, co se dělo.

Dveře za ní se otevřou a vejde Jamie. Vede s sebou nějakou ženu – Cara ji zná z nahrávky bezpečnostní kamery. Je mladá, na sobě má bleděmodrou košili a tmavomodrou flaušovou bundu. Na vizitce stojí Sharon, ráda vám pomůžu. Tváří v tvář třem vyšším policejním důstojníkům se schoulí do sebe.

„Nemohla jsem ho zarazit,“ vyhrkne okamžitě. „Měla jsem to zvládnout… Nezvládla.“

Z nosu jí ukápne. Popotáhne.

Jamie ukáže na židli a dívka se neochotně posadí. Cara se přisune blíž, takže se skoro dotýkají koleny. Nakloní se dopředu a ruce má sepjaté v klíně.

„Sharon, já jsem inspektorka Elliottová,“ představí se vlídným hlasem. „Můžete mi říkat Caro. A neudělala jste nic špatně. Mohla byste nám zopakovat, o čem jste se bavila se seržantem Hoxtonem? Tadyhle s Jamiem. Ráda bych slyšela, co se tu dnes ráno seběhlo, přímo od vás.“

Dívka přikývne. Znova popotáhne, Jamie jí podá papírový kapesník.

„Co vás na tom chlápkovi zaujalo, že jste ho oslovila?“

„Zrovna jsem byla na školení. Znáte to. Jak předcházet sebevražedným pokusům. A napadlo mě… Prostě vypadal přesně tak, jak nám je popisovali.“

„A to jak?“

„Nervózně. A jako by tam nepatřil – neměl s sebou tašku a byl dost zvláštně oblečený. Stál tam sám a vůbec se na mě nedíval. Vypadal… tak podivně. A –“ poposedne a spustí s větší jistotou. „Neměl kabát. Musela mu být zima.“

„Co jste udělala?“

„To, co nás učili. Došla jsem k němu a pozdravila ho. Zeptala se, jestli nepotřebuje pomoct. Ale zíral na mě, netrpělivě se ošíval a oči měl úplně lesklé. Jako zombie.“

Cara se podívá na Jamieho. Ten pohled opětuje, pochopí, co mu šéfová chce říct, ale oba zůstanou zticha.

„A co se dělo dál?“ osloví Cara opět dívku.

„Zeptala jsem se ho na jméno,“ odpoví dívka. „A dál už jsem nevěděla, co mám dělat, tak jsem si řekla, že radši pro někoho dojdu. Požádala jsem ho, aby zůstal, kde je, že se hned vrátím, jenže pak jsem uslyšela přijíždět vlak a lidi ječeli…“ Dá se zase do pláče, nezvladatelně štká a slzy jí smývají šminky. Zvedne třesoucí se prst a zkusí si otřít oko, ale tím make-up jen víc rozmaže. „Měla jsem…“

„Udělala jste, co se dalo, Sharon,“ vlídně ji ubezpečí Cara. Jamie dívce podá další kapesníček a ta si jím osuší oči. „Zahlédla jste kolem něj někoho dalšího?“ zeptá se Cara. „Byl tam někdo s ním?“

„Ne. Jen samí pasažéři, jako vždycky. Ale on jako by se od nich snažil odtahovat. Jako by se jich bál. Už můžu jít? Všude je spousta lidí a já musím pomoct šéfce.“

„Ano, samozřejmě. Jak se vlastně jmenoval?“

Sharon zůstane zticha. „Nevím,“ připustí po chvíli. „Nerozuměla jsem mu. Měla jsem se zeptat ještě jednou, ale říkala jsem si, že důležitější bude někoho sehnat. Tak jsem –“

Cara natáhne ruku a položí dívce dlaň na předloktí. „Udělala jste, co se dalo,“ ujistí ji ještě jednou.

Sharon přikývne, v očích má prosebný pohled, zoufale by inspektorce chtěla věřit. Cara jí poděkuje a dívka chvatně vyrazí z místnosti.

Jamie si přisune židli blíž ke Caře. „Drogy?“ nadhodí, jako by jí četl myšlenky.

„Možná.“

Cara beze slova přetočí nahrávku a zakloní se v židli, aby Jamie viděl na monitor.

Když se celý kus podruhé přehraje až do trpkého konce, Cara se na kolegu otočí.

„Co si o tom myslíš?“ zeptá se. „Podezřelé úmrtí, nebo sebevražda?“

„Víc toho nemáme?“ obrátí se Jamie na Pearsona. Pearson zavrtí hlavou. Jamie přikyvuje a přemýšlí.

„Když si vezmu tohle,“ prohlásí, „a přidám k tomu svědectví pokladního, přikláněl bych se k sebevraždě. Byl rozčilený, v panice. Zcela jistě nebyl na cestě do práce. Vykazuje všechny varovné signály člověka, který se odhodlává zabít.“

„Ale?“ skočí mu Cara do řeči.

„Ale,“ pokračuje Jamie a podívá se na ni, „jestli byl zdrogovaný a zmatený, tak to mohla být nešťastná náhoda. A svůj slibný filmový scénář si můžeme strčit za klobouk.“

„Moc se mi to kruci nezdá. Nemáte někde na těch kamerách lepší záběry?“

„Zatím ne. Je mi líto,“ zavrtí Pearson hlavou.

Cara si povzdechne. Směle by to mohla nechat na krku britské dopravní policii. Ale chce to mít ověřené ze všech stran. Než to hodí zpátky přes plot, potřebuje mít jistotu, že tam nezůstal žádný temný kout, do kterého by si neposvítila.

„Získejte od všech svědků podepsanou svědeckou výpověď,“ obrátí se na Pearsona. „Ty nahrávky mi pošlete. A budeme muset vyslechnout toho mašinfíru. Až mu zdravotní stav dovolí vypovídat,“ dodá zasmušile.

„Rozumím, šéfová,“ přikývne Jamie. Pearsonovi se viditelně uleví.

„Vezmeme si to všechno s sebou na velitelství. Budeme to řídit odtamtud,“ dodá Cara.

Kapitola 2

Zásahová místnost oddělení závažné trestné činnosti je jen scvrklým odrazem své dřívější existence. Kdysi se to tu hemžilo detektivy, analytiky i lidmi z administrativy, teď tu zůstalo pouze pár konstáblů a jeden seržant a všichni mlčky civí do obrazovek obstarožních počítačů. Hodně lidí odešlo.

Po událostech loňského února se do oddělení nikdo moc nehrne. Ano, je to skupina, která chytá sériové vrahy, nebezpečné a vyšinuté. Ale taky tu detektivové umírají. Ubodaní, zdrogovaní, umlácení k smrti nejhoršími způsoby, jaké si člověk dokáže představit. Komu by se tu chtělo pracovat?

Dělat tady byla vždycky dřina, ale teď už tu zůstali jen opravdoví srdcaři. Když se Cara a Jamie vrátí, od stolu zvedne hlavu nejvěrnější z nich, konstábl Toby Shenton.

„V médiích o tom píšou jako o sebevraždě,“ oznámí jim. Dlouhými, štíhlými prsty si odhrne z očí plavovlasou patku. „Oběť zjevně trpěla depresemi.“

Cara se složí na židli vedle něj. Pokyne mu a Shenton otočí monitor, aby na něj šéfka viděla. Jak jinak, Chronicle oprášil obvyklé fráze – „vlak neměl šanci zastavit včas“, „nepříjemně dlouhá zpoždění“ – a přidal pár poznámek o oběti. Colin Jefferies, třicet jedna. Nezaměstnaný.

„Jak se jim podařilo zjistit tak rychle totožnost?“ zeptá se Cara Shentona. „A odkud mají informace o jeho duševním zdraví?“

„Vyzpovídali nějakého svědka. Slyšeli ho, jak se na peróně baví s jakýmsi úředníkem. A mluvili s matkou oběti. ‚Nade vše milovaný syn,‘“ ocituje Shenton.

„Matku jsme přivezli sem?“

„Ne. Je to přece –“

„Co je to?“ vyštěkne Cara.

„Myslel jsem, že se tím nejspíš budou zabývat dopraváci. Je to jejich píseček, ne?“

„Hned ji sem dostaň,“ přikáže mu Cara a zvedne se.

Okamžitě se zastydí za to, jakou předvádí mizernou náladu. Už ji to drží několik měsíců. Nesnáší liknavost. Má po krk čekání na to, až její podřízení uhádnou, co se jí honí hlavou.

Váhavě se k ní blíží její další spolupracovnice a jako symbol smíru natahuje ruku s hrnkem kávy.

„Takže je to naše?“ zajímá se Alana Brodyová. Je tu nová. Černé vlasy, v nose kroužek a v uchu dlouhou řádku dírek. Takhle od pohledu nevypadá moc spořádaně, ale v práci si počíná neobyčejně pečlivě. Cara už měla plné zuby lidí, kteří se k nim nechávají přeložit, ale Brodyová jí nakonec přirostla k srdci a v době, kdy Cara sotva přežívala, neúnavně řešila případy, jež se jim na oddělení hromadily.

Cara si od kolegyně kávu s vděčným úsměvem vezme. „Prozatím,“ odpoví Alaně. „Rozhodnutí ještě nepadlo. Ráda bych věděla, jak ten člověk doopravdy umřel.“

„Takže bezpečnostní kamery a předvolávání svědků?“

„Prosím tě. Se zvláštním důrazem na lidi, kteří si tam takhle poránu mohli něco natáčet.“

„Provedu. A chce tě vidět Halsteadová.“

Cara se ušklíbne. Jejich nová vrchní superintendantka je ve funkci teprve dva měsíce, ale už o sobě dává jaksepatří vědět, i když jen na dálku, z kanceláře ve třetím patře. První týden si tam Caru předvolávala skoro každý den, většinou kvůli nejrůznějším prkotinám a organizačním rozhodnutím, která šlo vyřešit mailem – nebo neřešit vůbec. Cara si vybaví předcházejícího velitele Marshe s jeho všudypřítomným cigaretovým zápachem a štěkavými příkazy. Už je skoro rok po smrti. To byl detektiv, který věděl, co dělá – kdy je potřeba zasáhnout a kdy je lepší nechat to plavat. Obvykle dával přednost tomu druhému. Chybí jí.

Cara do sebe hodí kafe a vydá se na velitelské stanoviště, kde vládne Halsteadová. Je ráda, že je to jinde, než měl kancelář Marsh. Vzpomínky a smutek by jen těžko zvládala.

Jako obvykle krátce pozdraví sekretářku trpící pod Halsteadovou a hned je uvedena dovnitř. Halsteadová jí prudkým mávnutím ruky ukáže na židli stojící proti jejímu stolu.

„Slyšela jsem o té sebevraždě,“ začne a důrazně poklepe na přepečlivě uklizenou desku stolu před sebou.

„Vyřídíme to, jak to půjde nejrychleji, madam –,“ začne Cara, ale když vidí, jak se Halsteadová zamračila, zmlkne.

Vrchní superintendantka Halsteadová je mladá. Podle Cařina názoru příliš mladá na to, aby zastávala tenhle post. Když oznamovali její jmenování, ozývala se všude kolem slova jako „rychlokvaška“ a „protekční dítě“, ale ať byl důvod jejího postupu jakýkoliv, prostě je teď tady. Má přísně zarovnané vlasy, pečlivě upravené nehty a zálibu v pestrobarevných sakách oblečených přes černé vesty a kalhoty. Dnes padla volba na otřesně růžový odstín a odpovídající křiklavý náhrdelník.

„Veďte to jako podezřelé úmrtí,“ přikáže jí Halsteadová. „Dopraváci nás k tomu nevolali jen tak. A jsou to nakonec naši vážení kolegové.“

Cara čeká. Kvůli tomuhle tady určitě není.

„Ozvalo se i oddělení pro styk s veřejností.“

A je to tady.

„Musíme se postarat, aby všem bylo jasné, že tomu věnujeme veškerou pozornost. Matka už volala a do telefonu vřískala, že její milovaný syn by se sám nikdy nezabil. Pověst našeho oddělení není v tuhle chvíli právě nejlepší.“ Halsteadová se odmlčí a našpulí rty. „A to je slabé slovo,“ pokračuje. „Dva sérioví vrazi v našem okrese během dvou let a oba se motali kolem detektivů. Došlo k řadě chyb –“

„Dva detektivové byli zavražděni!“ namítne Cara důrazně.

„Jak jsem řekla, došlo k chybám. Ztratily se důkazy.“ Halsteadová vrhne na Caru varovný pohled. Cara ví, co tím její nadřízená chce říct. Ty důkazy jsi zašantročila ty. „A tak potřebujeme, aby všichni viděli, že děláme, co je v našich silách, aby nám na triku nezůstala žádná další nevyřešená vražda. Koukejte to uzavřít rychle a přesvědčivě.“ Nakloní se dopředu. „Vím, že se toho na vás hrne hodně, Elliottová. Ale potřebuju, aby moji vrchní inspektoři fungovali na plný záběr – na velitelství v Basingstoku zrovna nastoupil vrchní inspektor Ryder, znáte se s ním?“

„Ne, madam.“

„Skvělý důstojník. Plný energie. Má na víc,“ dodala Halsteadová a bylo jasné, co tím myslí. Mohl by převzít i tvoje oddělení.

Cara zrudne. Tuhle práci potřebuje. Musí něco dělat.

„Zvládnu to, madam,“ dostane ze sebe. „Hned na to naženu všechny svoje lidi.“

Halsteadová si dál zachovává kritický odstup. „Jak se daří nábor nováčků?“ chce vědět.

„Jde to pomalu,“ odpoví Cara váhavě. Je to lež. Prostě se nikdo nehlásí.

„Tak zdvojnásobte úsilí. Neříkám to často, ale musím konstatovat, že potřebujeme víc detektivů. Tak téhle nezvyklé situace využijte a přijměte kohokoliv, kdo přijde.“

Cara zůstane zticha a přemýšlí. V hlavě se jí líhne první náznak nápadu.

„Úplně kohokoliv?“ ujistí se.

„Každého, kdo na to má kvalifikaci,“ upřesní Halsteadová.

Cara ještě zamumlá pár dalších ujištění, načež je propuštěna a vycouvá z místnosti. Venku se otočí a seběhne po schodech na parkoviště. Musí vyrazit hned, než si to sama rozmyslí. Než na ni přijdou rozumné, uvážlivé myšlenky a ona ten nápad nedokáže dotáhnout do konce.

Nasedne do vozu a ujíždí pár kilometrů směrem z centra. Stavby kolem se mění od pohledných samostatných domků k odrbaným řadovkám. Míjí oplocená smetiště, černé skládky, obchodníky s vapkami a sexshopy.

Zastaví před obchodem s ojetými auty. Vozidla na parkovišti se od její poslední návštěvy před šesti měsíci nijak nezměnila. Vpravo stojí montovaná stavební buňka, jakým se někdy říká unimobuňky, uvnitř se svítí a někdo se tam pohybuje. Ale není to ten, kvůli komu přijela.

Úplně vlevo se krčí kancelářská budova. Cara se vydá podél neomítnuté cihlové zdi k velkým modrým kovovým dveřím prožraným rezem. Pěstí na ně zabuší, údery se rozléhají po celém parkovišti.

Nic se neděje. Zabuší ještě jednou a čeká. Někde poblíž tlumeně duní basové dusání rockové muziky z devadesátých let. Cara už se chystá vytáhnout telefon a zavolat, když vtom zevnitř uslyší těžké kroky, pod nimiž se rozdrnčí kovové schodiště.

Dveře se otevřou. Stojí za nimi muž. Něco přes sto osmdesát čísel. Tmavé, rozcuchané vlasy. Potřeboval by ostříhat a oholit. Je celý v černém: dole má teplákové kalhoty, nahoře triko, které je mu těsné přes prsa. Odřené tenisky, tkaničky rozvázané. Zachmuřeně na ni upře světle hnědé oči, velmi podobné jejím.

„Co chceš, Caro?“ zabručí.

Žena se pokusí o úsměv.

„Taky tě ráda vidím, Griffine,“ odpoví.

Kapitola 3

„Nepozveš mě dál?“

„Záleží na tom, cos mi přišla říct.“

„Griffine…“ napomene ho Cara varovně, muž si povzdechne a pootevře dveře, aby mohla škvírou vklouznout dovnitř.

Cara sejde dolů po temných kovových schodech a vstoupí do suterénního bytu. Za sebou slyší Griffinovy kroky.

Uvnitř zalituje, že se sem vůbec vydala. Hudba je ohlušující: Griffinův vkus se od puberty nezměnil, řve tam kapela Rage Against the Machine. Vzduch uvnitř je mrazivý, podbarvený čpavým pachem mužského potu. Uprostřed leží na podlaze velká činka se dvěma obrovskými závažími po stranách. Griffin sáhne pro ručník a utře si obličej. Jeho netečnost Caru přinutí, aby s tím rámusem něco udělala sama.

Natáhne se k reproduktoru a muziku vypne.

„Jak se máš?“ zeptá se.

„Jak asi myslíš?“ odsekne nevrle a třemi dlouhými kroky přejde přes pokoj ke kuchyňské lince. Natočí si vodu z kohoutku a hodí ji do sebe. Zapne konvici a zvedne sklenici s rozpustnou kávou. „Dáš si taky?“ otáže se.

„Máš mlíko?“ chce vědět Cara.

„Úplně čerstvý, dneska ráno z vemene.“

V hlase mu zní ironie, ale ze skříňky vyloví dva hrnky, což je svým způsobem nabídka příměří. Cara si krátí čekání tím, že se rozhlíží po místnosti. Všimne si, že kuchyňská linka je vzorně utřená a postel úhledně ustlaná.

„Docela se o sebe staráš,“ konstatuje.

„Nemusíš to říkat tak překvapeně,“ poznamená a pak se na ni zadívá. „Ale máš pravdu. Snažím se, vylepšuju si fyzičku.“

„To vidím,“ utrousí Cara. Jak Griffin chystá kávu, může si jeho bicepsy dobře prohlídnout. „Máš dost spánku a jíš pořádně?“

„Jsi moje sestra, ne matka. Tak toho nech.“ Zamíchá kávu a od-nese oba hrnky k otlučenému dřevěnému stolu, posadí se a pokyne Caře, aby udělala totéž. „Co chceš, Caro?“ zeptá se.

„Já –“ Než stačí něco říct, přistane na stole černá chlupatá koule. Cara s vyjeknutím vyskočí, načež málem vyprskne smíchy, když se před ni elegantně posadí drobná kočička a jantarově žlutýma očima povýšeně pozoruje její leknutí.

„Odkdy máš kočku?“ podiví se Cara a snaží se chytit dech.

„Od chvíle, kdy se Frank rozhodl, že tu se mnou chce bydlet,“ odpoví Griffin.

„Frank?“

„Docela se to k němu hodí.“

K tomuhle křehkému stvoření by se daleko víc hodilo úplně jiné jméno, ale Frankovi to zřejmě nevadí. Cara natáhne ruku, aby ho pohladila, kocourek však uhne, zvedne zakroucený ocas vysoko do vzduchu a lehne si vedle Griffina. Ten si ho nevšímá.

„Co chceš?“ zeptá se Griffin znova.

„Vrať se do práce.“

Zadívá se na ni. „Myslím, že jsem se vyjádřil docela jasně,“ prohlásí. „S tímhle jsem skončil.“

„A co děláš místo toho? Šest měsíců jsi zalezlý tady. Hniješ v týhle suterénní díře. Vyvádíš jako –“

„Mám práci,“ přeruší ji.

„Noční strážný v autobazaru? Tomu říkám práce. Kolik ti za to ten vydřiduch platí? Kromě toho, že tě tady nechává bydlet?“

Griffin mlčí. Moc ne, domyslí si Cara.

„Jenom marníš čas,“ pokračuje. „Musíš se tu užírat nudou. Chováš se jako puberťák, který trucuje, protože mu zdrhla holka.“

„Tys ji nikdy neměla ráda. Ale o Jess tady nejde.“

„Tak o co?“ podívá se Cara na bratra. Griffin je zklamaný, že jim to s Jess nevyšlo, to Cara moc dobře ví – když se za Jessikou Ambrosovou odstěhoval do Manchesteru, bylo jí od první chvíle jasné, že to nebude k ničemu, ale nakonec, kdo je ona, Cara, aby mohla soudit? Její vlastní milostný život není zrovna oslnivý.

„Griffine?“ přitlačí na něj. „Jestli jde o oxy–“

„S práškama jsem skončil. Už jsem ti to říkal.“

„Poradce tě zařadil zpátky do –“

„A co když se nechci vrátit? Už na to prostě nemám.“ Griffin se zamračí, podrbe kocourka na hlavě a pak se na Caru poprvé za celou dobu pořádně podívá. „A proč ti na tom vlastně tak záleží?“ zeptá se. „Nikdy jsi nebyla nadšená z toho, že spolu děláme.“ Ušklíbne se na ni a zamyslí se. „Seš v řiti, co? Marsh je pryč a ta nová šéfka, co je zač?“

„Halsteadová. Je to… svině,“ přizná Cara.

Griffin se rozchechtá. Cara se neochotně přidá.

„Tak u tebe na oddělení nechce nikdo pracovat,“ uvažuje bývalý detektiv nahlas. „A já se nedivím. Jakou tam má člověk šanci na přežití? Moc velkou ne, když se do toho opřou sérioví vrazi, které máš chytat.“ Odmlčí se a Caře je jasné, že myslí na svou mrtvou manželku Miu. Tu před třemi lety zavraždil muž přezdívaný Kopírák. Zabiják, kterého Cara nedokázala najít, protože přehlédla signály, co měla přímo před očima.

Griffin se o tom ale slovem nezmíní. Od doby, kdy spolu pracovali naposledy, to tak dělá vždycky. Raději pokračuje v proslovu.

„Máš tam Jamieho Hoxtona, který byl rok mimo kvůli osobní tragédii, co ho potkala. A Shentona, i když ten víc myslí na vlastní postup. Pořád ještě studuje na doktorát?“

„Dálkově,“ přikývne nešťastně Cara.

„A kdo dál?“

„Brodyová,“ odpoví Cara. „Detektiv konstábl Alana Brodyová. Přeložili ji k nám z Londýna.“

„A co má ta za problém? Proč je u tebe?“

„Řekla, že je to pro ni výzva.“

Griffin se znova chraplavě zasměje. „To si přijde na svý. Do prdele práce.“ Nakloní se dopředu, vyklepne z krabičky cigaretu a zapálí si. Všimne si nesouhlasného pohledu. „No a co?“ ohradí se. „Nepiju. Vykašlal jsem se na prášky. To si nemůžu ani semtam dopřát šluka?“

„Cigarety tě zabijou.“

„Nebo mě dostane něco jinýho. Ale ještě žiju.“

Kočka vstane a tiše seskočí ze stolu. Griffin si povzdechne a v popelníku zamáčkne z poloviny vykouřenou cigaretu. Kocourkův nesouhlas má v téhle domácnosti zřejmě větší váhu než Cařiny námitky.

„Proč seš tady, Caro?“ zeptá se Griffin. „Venku jsou zástupy dobrých detektivů. Na co potřebuješ mě?“

Cara si odfrkne, je z bratra otrávená.

„Potřebuju někoho, komu můžu věřit,“ odpoví. „Všichni – s výjimkou Shentona – jsou tam noví. A případů máme, že se v nich topíme. Jen si vem to podezřelé úmrtí z dnešního rána. Mrtvola na kolejích.“

„Co to má společnýho s vámi? To přece patří dopravákům.“

„Ve výpovědích jsou nesrovnalosti,“ vysvětluje Cara. Griffin se ušklíbne. „Jo, jo, já vím,“ dodává Cara honem. „Na dopravním nemají lidi a papírově to vypadá na ukázkovou sebevraždu.“ Odhodlá se ještě k jednomu pokusu. „Potřebuju, abys mi pomoh. Vrať se, Nate. Prosím.“

„Budu o tom přemýšlet.“

„Nate –“

„Lepší odpověď ze mě dnes prostě nedostaneš, Caro. Netlač na pilu.“

„Dobře.“ Vstane a mávne rukou, aby od sebe odehnala kouř z cigarety. „Objala bych tě, ale čestně přiznávám, že mi smrdíš. Kdyby ses odhodlal vrátit na světlo, zkus se předtím osprchovat.“

Griffin otočí oči ke stropu a povýšeným mávnutím prstů sestru propustí. Ta polyká ponížení a málem lituje, že s nabídkou vůbec přišla.

Úplně zapomněla, jak umí být její bratr k nepřežití. Osina v prdeli. Přestože je naprosto skvělý policajt.

Kapitola 4

Zase tak hrozně nepáchnu, řekne si Griffin, když za sestrou s bouchnutím zavře dveře. Vyčkává, poslouchá, jak její kroky klapou po kovových schodech vedoucích ven z budovy, a když motor vozu utichne v dálce, Griffin tiše zavrčí.

Rozhlédne se po bytě a zkouší se na něj dívat jejíma očima. Jistě, je to tu stísněné – jediný pokoj, na jedné straně postel, na druhé sedačka, veškerý prostor přede dveřmi zabírá velký dřevěný stůl –, ale je tam čisto a uklizeno a je to jeho domov.

A je to zadarmo, tedy za to, že během noci autobazar pohlídá, připomene si. Ne že by někdo chtěl všechny ty podělaný fiesty a corsy, co tam hnijou na parkovišti, ukrást. Ale na klidný – a momentálně naprosto bezcenný – život mu to stačí.

Jeho sebevědomí dostalo dardu. Hrdost to pěkně schytala. Snažil se, dal do toho srdce, ale nevyšlo to. Proč ho to překvapuje?

Krátký úlet s Jess skončil, jak se dalo předvídat, ve smršti křiku a bouchání dveřmi ani ne za rok. Když se to vezme kolem a kolem, těch jedenáct měsíců nebylo špatných, ale co od toho čekal? On přece není rodinný typ. Nehodí se na sezení doma s přítelkyní, potomkem a s výjezdy do Teska každou sobotu dopoledne. Ne, patří sem. A sám.

S Frankem.

Kocour se objevil před pár měsíci, doprovázel ho při obchůzkách kolem parkoviště, otíral se mu o nohy a postupem času se propracoval až do bytu. Griffin si ho nevšímal, ale nebylo to nic platné. Malý černý tvoreček se k němu prostě nakýbloval, ať se to Griffinovi líbilo, nebo ne.

A teď už má jméno, svoje oblíbené místo na pohovce a misky na žrádlo a vodu – i když pije přímo z dřezu a cpe do sebe všechno, co ho zaujme. Odchází a přichází, kdy ho napadne, a využívá přitom horní okno, které Griffin kvůli němu nechává ote-vřené.

Cítí s touhle nezávislou duší jakousi spřízněnost. A začalo mu vyhovovat, že má vedle sebe v posteli malé teplé tělíčko, líbí se mu, když spolu večeří a kocourek k tomu hlasitě přede, těší ho, jak se mu tře o obličej hned ráno při probouzení.

Teď ho Frank pozoruje ze svého místa, stočený do klubíčka na posteli.

„Tak to byla Cara,“ poučí Griffin kocoura. Ten zvědavě zvedne hlavu. Ale Griffin nepropadá iluzím: Frankovi jde o žrádlo, ne o to, aby člověku, u něhož bydlí, projevil pochopení. Griffin otevře konzervu s tuňákem a vyklopí obsah do misky.

Zatímco se Frank cpe, Griffin přemítá o hovoru, který má za sebou. Nějak se mu nelíbil výraz v sestřiných očích. Viděl v nich soucit, jako kdyby jí bylo bratra líto. On je přece v pohodě. V pohodě. Jako vždycky: stačí si sám, nikoho nepotřebuje. Rád vede jednoduchý život. Pár pánví a talířů, nějaký ten hrnek a poloprázdný šatník. Plus práce a mít kde složit hlavu.

V jedné věci má ale sestřička pravdu: otravuje se.

Zvažuje Cařinu nabídku. Jenže vrátit se na oddělení závažné trestné činnosti znamená být obklopen vraždami, smrtí a vším ostatním, od čeho chtěl mít zbytek života pokoj. Navíc by zase pracoval s vlastní sestrou. Denně by mu to připomínalo, jak ho nechala na holičkách, jak si vůbec nevšimla, co se jí děje přímo pod nosem. Přehlídla zabijáka, který mu zavraždil manželku. A jeho samotného dostal do nemocnice. Třikrát.

Třikrát, do prdele práce.

Téměř podvědomě se podrbe na nejčerstvější jizvě, dlaní přejede po čáře, již pod tričkem zanechal chirurgův skalpel. Vzpamatovával se několik měsíců. Přimělo ho to, aby se nad vlastním životem pořádně zamyslel, ale co mu z něj nakonec zbylo? Tohle. Samota. A jeden suterénní byt.

Odhodlaně si stáhne tričko k pasu. Nemá cenu nad tím bádat. Přemítá, jestli by neměl ještě chvíli cvičit, ale už se mu nechce. Na kůži mu osychá pot a on cítí, že je ulepený a vychladlý. Možná by teď přišla docela vhod sprcha.

O patnáct minut později, umytý a s propocenými hadry nacpanými do pračky, začne přemítat, co by si dal k jídlu. Skočí do krámu a koupí si něco čerstvého a výživného, co by pak mohl odstrčit a dát si jako vždycky kari. Jenže když sahá po bundě, ozve se další zaklepání na dveře. Napadne ho, jestli to není zase Cara, ale tohle ťukání bylo tišší, váhavější.

Ví, kdo jde. Chvíli stojí bez hnutí, dokud se údery neozvou znova.

„Griffine?“ zavolá na něj tlumeně ženský hlas. „Vím, že jsi tam. Nemůžeš mě jen tak zasklít.“

Povzdechne si a otevře.

„Issy, už jsme to spolu probírali.“

Dívka vpluje do místnosti krokem, který považuje za svůdný. Ve skutečnosti je zlitá pod obraz a bokem bolestivě narazí do dřevěného stolu. Zůstane stát, pohupuje se, pohled má rozostřený, pak se ke Griffinovi vrhne a celým tělem se k němu přitiskne. Na sobě má vypasované džíny a krátkou vestičku. Černou oční linku malovala roztřesená ruka. Protože venku je zima, na téměř průsvitném těle jí naskakuje husí kůže, ramena má samou kost.

„Hezky voníš,“ zabrouká.

Natáhne ruku, aby ho pohladila po tváři, ale on ji chytí za zápěstí a zarazí ji.

Dívka se usmívá. Trochu se zkouší vykroutit. „Takhle to začíná, že jo?“ poznamená.

Rychle ji pustí a o krok ustoupí. Dívka se nenechá odradit.

„No tak,“ popíchne ho. „Griffine –“

„Ne, Issy. Už jsem ti to říkal. Ne.“

„Kvůli tátovi? Kašli na něj.“

„Je to můj šéf. A kromě toho nejde o něj.“

„Tak v čem je problém?“ ušklíbne se posměšně.

Griffin moc dobře ví, v čem je problém. Holce je devatenáct. Jemu dvakrát víc. Autobazar patří jejímu otci. A ona Griffinovi už několik měsíců nadbíhá. Konkrétně od chvíle, co se vrátil, oslabený, s raněnou hrdostí a bezbranný vůči půvabům přitažlivé mladé ženy, jež se nezdráhá dát najevo svoje touhy.

Jenže on ji pokaždé odmítl. A teď ji odmítne znova.

Tiskne se mu k hrudi a rukou ho přes tričko jemně hladí. Griffin se pěkně dlouho s nikým nevyspal. A ona je tak poddajná a krásně voní. Po nějakých květinách, je to takové ženské. Stoupne si na špičky a zvedne rty k jeho krku. Griffin se silou vůle přinutí udělat krok dozadu. Dívce se lesknou oči. Jedním rychlým pohybem si svleče vestu a odhalí krajkovou podprsenku. A pak mu dá facku. Pořádnou.

Tvář ho pálí. Ušklíbne se a cítí, jak se mu krev hrne do hlavy. Zatne zuby. Dívka zvedne ruku, aby to zopakovala, ale on ji pevně chytí. Podívá se na ni a ona se usmívá. Načež ho udeří pěstí do břicha a přidá samolibý, spokojený úsměv.

Schytal v životě horší rány. Tahle po sobě nezanechá ani podlitinu. Ale některé věci Griffin nemá rád a takovýhle úder mezi ně patří. Chytí ji i za druhou ruku a obě jí zvedne nad hlavu.

„Bouchni mě,“ vyzve ho dívka.

Griffin ji pustí, jako by dostal žihadlo. Přinutí se uvolnit sevřené čelisti, načež ho dívka vší silou udeří znova, tentokrát opět do tváře. Zvoní mu v uších, ale nic nepodnikne.

„Potrestej mě,“ vyzve ho nezvaná návštěvnice.

„Issy –“ Dívka ho praští ještě jednou. „Isabelo, já tě mlátit nebudu.“

Issy zase napřáhne ruku, ale on tentokrát ránu odrazí. Její zápěstí zastaví Griffinovo předloktí. Vztekle to zkouší pořád znova a znova. Zoufale se snaží vyvolat nějakou reakci.

Když se to stalo poprvé, byl namazaný. Návyk ho na chvíli přemohl – vyzunknul lahev Jacka a úsudek i zdravý rozum se vypařily. Nelíbali se, ale neměli k tomu daleko. A pak ho praštila. Přímo do čelisti. Byl to nešikovný pokus, ale stačil, aby ho rozpálil a svaly se mu okamžitě napjaly. Zkoušela to dál a dál, než se mu podařilo vypotácet se z bytu a utéct. Vzpamatoval se na poslední chvíli.

Od té doby to na něj zkusila mockrát. Pokaždé to ustál a vzdá-lil se.

Teď útočí znova, v zoufalství začíná kopat a mlátit kolem sebe, nehty se mu snaží zarýt do obličeje. Zase ji chytí za zápěstí a pevně drží. Není těžké ji zpacifikovat, je malá a Griffin po chvíli ucítí, jak v jeho sevření ochabuje.

„Isabelo, já tě nepraštím,“ opakuje. „A taky s tebou nebudu spát –“

„Jdi se bodnout!“ zaječí. „Seru na tebe! Nedělej ze sebe takovýho slušňáka. Vím, jakej seš. Smutnej starej chlápek.“

„Můžu ti pomoct –“

„Pomoct? Ty?“ Znechuceně zkrabatí rty. „Jak bys mi ty moh po-moct? Koukni se na sebe. Odkecanej závislák bez budoucnosti!“

„Ty mě šmíruješ?“

„Někdy. Chodím k tátovi do kanceláře. V noci. Společnost mi dělá flaška. Myslela jsem, že… že bys mi moh dát, co potřebuju.“

Pronese to koketně, zase se snaží chovat svůdně.

„Potřebuju, abys mi vynadal, Griffine. Potřebuju pořádně vytrestat.“

„To ode mě nečekej.“

„Sám víš, že to taky chceš. Ukaž mi, kdo je tady pánem. Ošukej mě jako někdo, kdo to tu má na povel.“

Ale ať se snaží, jak chce, nezabírá to podle jejích představ. Griffin je jenom zděšený.

„Ne.“

Dívčin pohled opět potemní. „Řeknu mu to,“ zasyčí. „Jestli neuděláš, co chci, povím mu to.“

Griffin mlčí.

„Řeknu tátovi, že jsi mě uhodil. Že jsi mě přinutil, abych se s tebou vyspala. Vykopne tě. Budeš na ulici. Pokud na tebe rovnou nezavolá poldy.“

Dvěma dlouhými kroky dojde Griffin ke dveřím. Otevře je. „Vypadni.“

„Jak chceš. Přemýšlej o tom. Víš, kde mě najdeš. Můžeš si to užít.“

Protáhne se kolem něj jen v podprsence, vestu svírá v rukou. Zhnuseně za ní dveře zabouchne. Možná skončí jako bezdomovec nebo v base. Možná je bývalý závislák a ztracená existence. Ale nic ho nedonutí, aby udělal tohle.

Kapitola 5

Colin Jefferies měl kdysi hnědé vlasy a modré oči. Byl hubený, svobodný a miloval fantasy romány a klasické černobílé filmy. Cara teď sedí proti jeho matce v návštěvní místnosti na policejní stanici, nabízí ženě kapesníčky a čaj a je schopná myslet jen na to, že všechno, co z Colina dělalo člověka, zmizelo. Zůstalo to rozšmelcované pod koly vlaku.

Cara si tyhle úvahy nechává pro sebe. Colinova matka je malá a scvrklá, celá se choulí do sebe, jako by ji žal udeřil do žaludku.

„Jak jste to říkala?“ povzbuzuje ji k hovoru Cara. Podívá se na Brodyovou, ta má v ruce poznámkový blok. Paní Jefferiesová jim zrovna vykládala, jaké měl Colin psychické potíže, ale pak ji přemohl nával pláče.

„Začalo to někdy po dvacítce,“ vzpomíná. „Už předtím jsme měli podezření, že není všechno v pořádku, ale když táta umřel, zhoršilo se to.“ Vlhce se vysmrká a kapesníčkem si utře oči. „Táta se zhroutil na ulici. Nikde nikdo. Doktor pak říkal, že kdyby byl se mnou doma, možná by ho zachránili. A tehdy se to nejspíš spustilo.“

„Co se spustilo?“ zeptá se Cara.

„Agorafobie. Odmítal chodit ven. Tou dobou už Colin bydlel sám, ve vlastním bytě, a mně to nějakou dobu nedocházelo. Dneska se dá cokoliv – všechno si můžete nechat dovízt. A mohl pracovat z domova, šéfovi to ze začátku nevadilo. To bylo před pěti lety. Jenže někdy člověk přece musí jít ven, ne?“ Paní Jefferiesová si utře nos a zarudlýma očima hledá u Cary porozumění, soucit nebo tak něco. Cara si není jistá, jestli se jí to daří nabídnout. Jestli je toho vůbec schopná.

„Pak to šéfa začalo štvát,“ pokračuje paní Jefferiesová. „Colin nechodil na porady ani na společné večírky. Vymlouval se. Byl jako jeho otec – příliš hrdý na to, aby přiznal pravdu. A tak ho vyhodili.“

„Colin nevycházel z domu?“ ujišťuje se Cara a podívá se na Brodyovou. „Nikdy?“

„Ne. Nikdy. Pořád mi to nejde do hlavy. Jak se vůbec dostal na to nádraží? Propad by panice, kdyby si to jen představil.“

Cara si poposedne. „Od jeho praktického doktora jsme dostali zdravotní záznamy,“ poznamená. „Colin měl předepsané léky na úzkost a panické ataky. Třeba si něco vzal.“

„Ne,“ zavrtí paní Jefferiesová neústupně hlavou. „Jednou jsme to zkusili. Nedokázal ani vyjít z domovních dveří jejich činžáku.“

„Co když se přece jen odhodlal?“ ozve se Brodyová.

Paní Jefferiesová prudce otočí hlavu, aby na policistku viděla. „Myslíte, jestli se odhodlal zabít? Ne. Můj Colin by nic takového neudělal.“

„Jak si můžete být tak jistá?“ zeptá se Cara opatrně.

„Začal mluvit s někým novým. Říkal, že to zabírá. Nové léky. Když jsem s ním mluvila naposledy, zněl téměř optimisticky. Skoro šťastně. Navíc mu svitla naděje na nějakou novou práci. Měl pocit, že ho v životě něco čeká – tohle mi před nějakým časem sám řekl.“

Žena chytí Caru za ruku. Cara ucukne. Paní Jefferiesová má rozpálenou a mastnou kůži, zoufalství se jí dere póry na povrch jako pot.

„Že to neodložíte?“ upře na Caru prosebný pohled. „V novinách píšou, že se zabil, ale mně je jasné, že byste se mě takhle nevyptávali, kdyby to byla pravda. Vy jste z oddělení vražd a myslíte si, že to byla vražda.“

„Jen provádíme šetření, paní Jefferiesová.“ Cara jemně vykroutí ruku ze sevření. „Ale řekněte mi, pokud se vydal na nádraží, aby někam jel, kam tak asi mohl mít namířeno?“

„Nevím,“ odsekne žena. „Na to byste snad měli přijít vy, ne?“

Paní Jefferiesová se odporoučí a nechá Caru s Brodyovou stát v chodbě.

„Že by se chlápek, co má hrůzu z veřejných míst, vydal v ranní špičce na nádraží?“ uvažuje Cara nahlas. „To mi hlava nebere ani v nejbujnějších představách kovaného cynika. Jestli se chtěl zabít, nemusel jezdit tam. Musel vědět, že nástupiště bude plné lidí.“

„Třeba doufal, že ho někdo zarazí,“ nadhodí Brodyová cestou ke služební místnosti. „Nebo se opravdu chystal někam odjet.“

„Ale kam?“

Vejdou do místnosti a Cara se zastaví u Shentona. „Toby, pusť nám ty nahrávky z nádraží. Zkusíme zjistit, odkud tam naše oběť takhle ráno přijela.“

Brodyová a Cara si sednou ke stolu vedle kolegy, každá z jedné strany. Shenton začne přehrávat jednotlivé soubory – z bezpečnostní kamery na nástupišti, od pokladny, z čekárny. Na té je vidět jen pár unuděných obchodníků. Pak sledují záběry z nástupiště až do onoho osudového okamžiku, ale samotný pád na nahrávce není. Zásadní nedostatek.

„Dej to zpátky,“ požádá Cara Shentona. „Jak tam přijel? Koupil si lístek?“

Kolem pokladny je živo. Kamery Colina zachytily, jak se prodírá přecpanou halou. Na tabuli s odjezdy se vůbec nepodívá. Nezastaví se ani před automaty na lístky, ani u okýnka.

Shenton přepne záběry na pohled před nádražím. Odhaduje čas příchodu, přetáčí nahrávku a lidé na obrazovce chodí pozpátku. Na zrnitých záběrech toho moc vidět není a Cara je zklamaná.

„Nějak se tam přece musel dostat,“ uvažuje nahlas. „Auto nemá.“

„Co zastávka autobusu?“ nadhodí Brodyová. „Nebo vystoupil z vlaku, který přijel dřív?“

„Lidé plánující sebevraždu často mění nástupiště nebo přejíždějí z jednoho nádraží na jiné,“ přikývne Shenton, ale nemyslí na to, co říká. „Hele, tady,“ vyhrkne a ukáže na obrazovku.

Mlčky sledují přijíždějící auto. Je malé a staré. Modré. Dveře pro spolujezdce se otevřou a z vozu vrávoravě vyklopýtá Colin, jako by ho zevnitř někdo vystrčil. Vypadá popleteně, roztřeseně. Auto rychle odjede.

Colin stojí na chodníku, očima těká kolem sebe, rozhazuje rukama.

„Jak na vás působí?“ zeptá se Cara.

„Je zmatený. Vyděšený,“ odpoví Shenton.

„Jako by ho tam to auto jen vyhodilo a ujelo,“ přidá se Brodyová.

„Přečteme poznávací značku?“

Cara čeká a Shenton si hraje se záběrem. „Kousek možná jo,“ ozve se nakonec. „Pustíme na to naše digitální kouzelníky, aby předvedli svoje zázraky.“

„Rozhodně. A fofrem. Chci si promluvit s řidičem.“

Cara se opře do židle. Nemají nic, co by napovídalo, že Colina někdo postrčil. Trpěl duševními potížemi. Tohle vypadá jako sebevražda.

Ale když nahrávky sledovala, přejížděl jí mráz po zádech. Každá buňka v jejím těle křičela, že to sebevražda nebyla.

Kapitola 6

Strojvůdce sedí proti detektivovi Jamiemu Hoxtonovi na pohovce a třesou se mu ruce. Je to urostlý chlapík, do šedesátky mu mnoho nezbývá, ale síť žilek na nose a neupravený šedivý plnovous způsobují, že vypadá podstatně starší. Představil se – Stan – a nabídl ruku drsnou jako smirkový papír. Namáhavý život udřeného člověka.

„Sladíte? Omlouvám se, že jsem se nezeptala,“ ozve se mašinfírova žena, když vkládá Jamiemu šálek s čajem do dlaní. „Ráda vám cukr nabídnu. Nebo něco k zakousnutí? Máte rád sušenky?“

„Susan,“ ozve se Stan ostře. „Tenhle pán o sušenky nestojí.“

Susan sebou cukne a odcupitá pryč.

„Omlouvám se,“ zabručí Stan. „Je z toho celá vedle.“ Ohlídne se za sebe směrem ke kuchyni, odkud se ozývají hlasité rány rozbíjeného nádobí. „Tohle mě bude stát ještě hodně,“ poznamená tiše.

„Buďte rád, že máte někoho, kdo se o vás postará,“ prohlásí Jamie s chápavým úsměvem. „A omlouvám se, že vám to celé zase připomínám. Ale můžete mi popsat, co se tam ráno dělo?“

„Tohle je můj čtvrtej,“ přikývne Stan. „Věděl jste to? Když se to stalo poprvý, to už bude třicet let, nedali mi ani na zbytek dne volno. ‚Koukej padat zpátky do sedla,‘ povídá tehdy šéf, jako by se nic nestalo.“ Muž sevře šálek s čajem do prstů, ale ruce se mu klepou tak, že část nápoje vyleje na koberec. Honem hrnek zase odloží. „Dneska je to samej terapeut a psychologickej poradce. Člověk neví, co je horší,“ prohlásí a upře na Jamieho oči zalité slzami. „Ten kluk. Byl mladej, je to tak? V novinách psali, že byl mladej.“

„Něco málo přes třicet,“ přikývne Jamie. „Stačil jste si ho alespoň prohlídnout?“

„Vůbec ne. Docela jsme to v tu chvíli natírali. Před nádražím jsem trochu zpomalil, ale ani jsem…“ Poprvé Jamieho pořádně zkoumá. „Vy přece nejste od dopraváků,“ poznamená. „Proč poslali detektiva?“

„Snažíme se to prověřit ze všech úhlů –“

„Ale nejde vám o mě, doufám? Protože já nic špatnýho neproved. Ten kluk –“

„O vás nejde, Stane. Máte moje slovo.“

Stan se podívá Jamiemu do očí a zase se povadle skloní, bojovná nálada se vytratí stejně rychle, jako přišla.

„Ani jsem neměl čas zatáhnout brzdy,“ pokračuje. „Vůbec mě to nenapadlo… On se nekoukal správným směrem… a… najednou se to stalo.“ Rozpřáhne ruce před sebou. „Plesk.“ Zkusí se usmát, ale smích se změní ve vzlyky, strojvedoucí složí obličej do dlaní a ramena mu těžce klesnou.

Jamie poplácá muže po předloktí, snaží se, aby to vyznělo povzbudivě, a vyčkává. Přemítá o poradci, kterého tomuhle muži nabídli, a váhá, jestli to je přesně pomoc, jakou potřebuje. Jamie o tom pochybuje.

Strojvedoucí se pomalu uklidňuje a tlustými, sukovitými prsty si utírá oči. Jamie se zadívá do bloku, do něhož si úhledným rukopisem zaznamenával mužovy odpovědi, a něco ho napadne.

„Promiňte,“ osloví muže. „Říkal jste, že se ani nekoukal správným směrem. Správným směrem na co?“

Stan zvedne hlavu. „Na skok,“ odpoví a odkašle si. „Člověk to na nich normálně pozná. Na těch, co se chystají skočit. Některý si daj rozběh. Pod vlak v podstatě vletí. A jiný tam zase… spíš tak nějak padnou. Tenhle chlápek ne. Stál zády ke kolejím.“

Jamie zpozorní. „On se díval na druhou stranu?“ ujišťuje se.

„Přesně tak. Jo.“

„Omluvte mě. Musím si zavolat.“

Jamie vyskočí a vytáhne z kapsy telefon. Cara to zvedne při prvním zazvonění.

„Šéfová, narazil jsem tu na něco dost divnýho,“ prohlásí Jamie a převypráví Caře, co se dověděl od Stana.

„Pozadu?“ opakuje po něm Cara. „Nikdo neskáče pozadu.“

„Myslíš, že spadnul? Že došel moc blízko k okraji a sklouznul tam?“ Na konci věty udělá Jamie dlouhou pauzu. „Co myslíš, šéfová?“ naléhá na ni.

„Někde přece musí být lepší nahrávka zachycující, co se tam ráno dělo. Co ta holka s youtube? Našli jsme ji? Můžeš…“ zarazí se. „Je pozdě,“ dodá. „Nelam si s tím hlavu.“

Jamie koukne na hodinky. Pět minut po osmé. „To je v pohodě. Co potřebuješ?“

„Můžeš se kouknout, jak to vypadá s výzvou pro naši svědkyni? Zjistíš, jestli se ozvala?“

„Jasně.“

„A, Jamie, jak se ti jinak –“

Detektiv zavěsí. Položit telefon nadřízenému nikdy není dobrý nápad, jenže on moc dobře ví, na co se ho Cara chtěla zeptat. Jak se ti vede? Jsi v pohodě? Otázky, na něž nerad odpovídá.

Jamie dokončí hovor se Stanem, zahrne jeho manželku díky a vyrazí k domovu. Cestou vyřídí pár telefonátů přes hands-free, až se nakonec dovolá na tísňovou linku a dostane k telefonu někoho, kdo mu potvrdí, že pár lidí volalo. Jeden měl dokonce i něco nahraného v telefonu. Ano, jistě, už je to uložené na serveru.

Jamie si odemkne dveře, sebere z rohožky několik dopisů, hodí klíče na stůl a pustí počítač. Čeká, až přístroj naskočí, a mezitím se probírá poštou. Všechno je adresované doktorce Romilly Coleové nebo panu A. Bishopovi – pro Jamieho tam není nic. Když vidí jejich jména, zamrzí ho, že tam Romilly a Adam nejsou. Jsou to kamarádi, s nimiž by si mohl povídat. O případu. O čemkoliv. Místo toho je sám v domě, který mu nepatří. Večer co večer poslouchá, jak venku po ulici jezdí auta, a jinak slyší jen zvuk svého vlastního unaveného oddechování.

Nevadí mu, kolik má práce. Cara dělá, co může, nechce, aby je případy obíraly o volný čas, ale jemu je to jedno. Co by tak asi dělal jiného? Vypil pár piv, čučel na fotbal a pak usnul na sedačce? A to jen proto, aby se ve dvě ráno probudil, promrzlý na kost, s vyschlými ústy a hlavou plnou jí?

Takhle alespoň dělá něco užitečného.

Notebook ožije, Jamie klikne na složky se soubory a snaží se najít správné číslo případu. Nakonec se mu to povede: chvatně ťukne na výpovědi svědků – výpověď je ovšem ve většině případů dost nadnesené označení. Rychle soubory projde: nic nového. Lidé, kteří touží po svých pěti minutách slávy a třesou se, aby mohli popsat, jak blízko stáli k tomu chlápkovi, co umřel na kolejích.

Hledá dál, až konečně klikne na soubor s příponou .MOV a video se spustí. A už ji vidí: dívka stojí uprostřed záběru vepředu, má zářivě namalované rty, světlé oči jako z komiksu a vzrušeně vykládá, co zrovna dělá. „Jedu vlakem do Londýna a je táááák strašně brzo,“ líčí. Nepříjemně slovo protahuje, z jejího vzrušení se člověku dělá špatně. Jamie ztiší zvuk a snaží se vůbec si dívky nevšímat.

A pak to přijde. Colin je rozčilený a očividně panikaří, přesně jak to popisovala Sharon. Za sebestřednou dívkou si oběť vjede rukama do vlasů, načež si pažemi pevně ovine trup. Jak se kolem hrnou lidé, muž se otáčí, kroutí, uskakuje. Někdo do něj vrazí, jiný ho odstrčí, další dloubne, na nástupišti je nával. Jamie zaznamená, že se dav dal do pohybu a ustupuje od žluté čáry, tak honem opět zapne zvuk a slyší opakované hlášení z amplionu o projíždějícím nákladním vlaku. Colin ho nevnímá. Vůbec ho nezaznamená.

Pak se všechno seběhne tak rychle, že si to Jamie musí pustit znova. Colin se na zlomek vteřiny zadívá přímo do objektivu. Má ale skelný pohled, je roztěkaný, lomcuje jím děs a zmatek. Udělá krok dozadu – zrovna když do nádraží přisupí rozmazaná nákladní souprava.

Na nahrávce není vidět nic konkrétního, to by musely být v záběru předek lokomotivy, kola nebo koleje, ale Jamie sebou stejně škubne. Lidé stojící kolem reagují pomalu. Zděšené výkřiky, pronikavé ječení, ruce přitisknuté na šokovaná ústa. Záběry se rozpadají, jak sebou telefon rychle hází, pak se nahrávání zastaví.

Jamie chvíli zírá na ztemnělou obrazovku. Colin Jefferies se nehodlal zabít. Neskočil do kolejiště. Tohle to dokazuje zcela jasně. Spadnul tam.

Kate

Tělo bez mozku není nic víc než skořápka. Schránka bez duše. Bez myšlenek, bez citů, bez lásky. Chybí všechno, co dělá člověka člověkem.

Kate stojí ve dveřích matčina pokoje a tyhle úvahy jí táhnou hlavou. Sleduje spící stařenu, jak s každým nadechnutím a vydechnutím tichounce zasípá. Dělá to od té doby, co jí zvýšili dávky. Hlavně dávejte pozor na proleženiny, nabádala Kate ošetřovatelka. Ať je v teple a suchu. Pravidelně ji omývejte.

Té se to řekne.

Ona nespí každou noc nanejvýš tři hodiny, ji matka v jednom kuse nevyrušuje tím, že se budí a je zmatená. Oslovuje dceru manželovým jménem, případně jménem své vlastní matky. Ukolébat ji zpátky do dřímoty trvá hodiny.

Ona nemusí obracet každou penci. Nežije z dávek a může chodit do práce. Nenakupuje jen z regálů s procházejícím zbožím. Nemusí si utrhovat od úst, aby mohla v bytě, kde nechutně táhne, udržovat teplo.

A taky si nemusí dělat vrásky s vlastním zdravím. S tím, jak sama nevratně chátrá.

Myslela si, že sestřička dnes přijde. V pondělí odpoledne, jako vždycky. Jenže se nikdo neukázal, a když jí zavolala, ošetřovatelka prohlásila: „Ne, Kate. Sama jste mi psala e-mail. Přehodila jste to na středu.“

Kate vybuchla, pak se omluvila. Vůbec si nepamatovala, že by něco takového udělala. Zkusila se přihlásit do pošty, ale systém zadané heslo neznal. Že by ho taky zapomněla? Neměla sílu nastavit si nové. Ošetřovatelka má určitě pravdu. Nebo ne?

Minulý týden zase zkusila zavolat doktorovi. Hodinu čekala na spojení a pak to vzdala. Veřejné zdravotnictví je přetížené, poznala to z první ruky, když sháněla pomoc pro matku. Přihlaste se do pořadníku, volná místa nejsou k dispozici. Domácí péče se neposkytuje, je nám líto.

A k čemu by to nakonec bylo, kdyby na ni měl doktor nakrásně čas? Ona přece ví, co se děje, ať testy a vyšetření ukazují, co chtějí. Nepotřebuje žádného praktika, který by na ni přezíravě koukal přes okraj brýlí a v duchu si říkal, že je Kate prostě další hysterická ženská.

Ona přece ví, o co jde.

Mamka se může spolehnout na ni, na Kate. Ta se o ni už deset let ve dne v noci stará. Přišla přitom o práci. Nikam nechodí. Co je tohle za život?

Dneska to riskla a odvážila se alespoň zaskočit do Teska. Podruhé během dvou dnů – poprvé včera, to šla domů několik kilometrů pěšky, vlekla se v dešti a nákupní tašky se jí zařezávaly do rukou. Pak stála v předsíni, voda jí kapala z kabátu i vlasů a dělala na rohožce louži. Boty byly promáčené a studené a v místech, kde se déšť dostal pod kapuci, měla mokrá ramena i límeček.

Cítila jen a jen zoufalství, nic jiného. Bolestivý smutek, který jí zalehl duši a vyčerpal ji tak, že se stěží dokázala hýbat.

Auto je pryč. Včera o něj přišla. Přísahala by, že ho nechala vpravo od vjezdu. Ve druhé uličce, jako vždycky. Jenže když na místo dorazila i s vozíkem, který tlačila před sebou, nic tam nenašla. Prošla celou řadu. Vytáhla z kapsy klíče, tiskla tlačítko a rozhlížela se, jestli někde uvidí oranžové bliknutí, ale nikde nic.

Začala chodit sem a tam. Nejdřív podrážděně kroužila po parkovišti, pak začala v panice rázovat podél zaparkovaných vozů a v podpaží ji štípal úzkostný pot.

„Jste v pořádku, zlato?“ zeptal se jakýsi starší pán. Byl ohnutý stářím a na lebce měl jaterní skvrny. Jeho obavy v ní vyvolaly pocit, že by se nejradši rozbrečela zoufalstvím.

„Nemůžu najít auto,“ pípla.

Zasmál se. „To se mi stává v jednom kuse,“ poznamenal. Poklepal si prstem na spánek. „Příznak stárnutí. Ale vy jste na to moc mladá, zlato.“

Na závěr jí věnoval přátelský úsměv, nechal ji tam stát jako přimrazenou a jeho slova se jí zarývala do mozku.

Vy jste na to moc mladá.

Teď si na to vzpomněla. Mamka není moc mladá. Mamka tam nahoře leží, je nacpaná prášky, spí a pomalu v posteli hnije. V rodině se to dědí, ne? Takže ztracené auto, odložená návštěva, zapomenuté heslo – a to nejsou jediné příznaky, kterých si Kate všimla.

Vejde do místnosti a zapomene, kde je. Plete si jména a data. Zapomíná, kdy má kdo narozeniny, což dřív uměla, jako když bičem mrská, a zaboha si nemůže vzpomenout. Neustále něco ztrácí. Klíče. Peněženku. Pak je najde na naprosto nesmyslných místech. Zapomněla požádat o nový recept pro matku, nemohla si vzpomenout, jestli jí ráno dala prášky. To jsou takové zanedbatelné, nesouvisející drobnosti, ale dohromady podávají neradostný obraz.

Měl pravdu. Její přítel, jediný člověk, který jí naslouchá. Řekl jí, že k tomu bude docházet. Že ji to taky potká.

Dnes odpoledne to vzdala. Zase bezvýsledně bloumala řadami aut a pak se vydala domů pěšky. Následoval rozpačitý telefonát na policii, kde se pokusila nahlásit, že došlo ke krádeži. Možná.

„Možná?“ podivila se žena v centrále. „Tak ukradli vám ho, nebo ne?“

„Nemůžu ho najít,“ přiznala Kate a hlas jí zeslábl do šeptání.

Vyžádali si od ní podrobnosti, i když pochybnosti na druhé straně linky se nedaly přeslechnout. A nyní tupě přemítá o večeři. Otevře ledničku – a uvidí v ní klíče od zadních dveří. Postrádá je od minulého týdne.

Kate ví, co se děje.

Postupný rozklad. Mozek se jí rozpadá. Jak dlouho to bude trvat? Jak dlouho dokáže přežívat, než se zapomene mýt, než přestane jíst nebo vypínat plyn? Než nedokáže pochopit jednoduché příkazy. Než se celý její život zahalí do mlhy. Než zbude skořápka.

Nemá nikoho, kdo by se o ni postaral. Nemá kam jít. Bude umírat, pomalu se rozkládat, v domácí péči. Budou ji krmit kaší a postel pod ní bude čpět. Bude ležet ve vlastním smradu a výkalech – tedy pokud bude mít štěstí.

Ne.

Chce si nad svým životem udržet vládu. Nad tím, co z něj zbývá.

Kolem široko daleko nikdo nebydlí. Obývají s matkou starý venkovský domek, kdysi to byla součást farmy. Kate ví, co musí udělat.

Natáhne si na nohy holínky, vydá se rázně přes dvůr a cestou se vyhýbá kalužím, jež se tam udělaly při včerejším dešti. Otevře vrata do stodoly a odemkne trezor stojící vzadu. Vytáhne ven tu věc, její váha je přesvědčivá a uklidňující – a vezme s sebou i malou krabičku.

Nechá všechno ležet v kuchyni na stole a vydá se po schodech nahoru.

Zatímco byla pryč, matka se stačila znečistit. A nejen to, nějak se jí podařilo dostat ruce pod oblečení, nabrala si toho plnou hrst a mrštila tím přes pokoj. Lejno se rozstříklo po protější zdi, zamazalo postel, matčino oblečení i kůži. Celá místnost páchne.

Kate se zvedne žaludek, ale to taky není žádná novinka. Oni takovéhle věci dělávají. Ke konci. Dotyčný ztratí vládu nad tím, co z něj dělá civilizovanou bytost. Člověka.

Kate vezme polštář, natáhne na něj čistý bavlněný povlak a přistoupí blíž k posteli.

Posune pojistku.