Wendy Holden

THE TEACHER OF AUSCHWITZ

Text copyright © Wendy Holden, 2025

Originally published in the English language in the UK by Zaffre, an imprint of Bonnier Books UK Limited.

Translation © 2025 by Lenka Šverčičová

ISBN 978-80-284-0862-6

Věnováno Zuzaně Růžičkové,

od níž jsem se poprvé dozvěděla o Fredym

Úvod

Toto je příběh pozoruhodné lidské bytosti, která pomohla osvětlit ty nejtemnější záležitosti holocaustu. Příběh je založen na důkladném historickém výzkumu. I když jsou některé scény a postavy vytvořeny z vypravěčských důvodů a pro oživení děje, časová osa událostí se věrně drží historických pramenů.

Člověk je zapomenut teprve tehdy, když je zapomenuto jeho jméno.

Talmud

Prolog

Jmenuji se Alfred Hirsch, ale přátelé mi říkají Fredy. Moc prosím, pamatujte si mé jméno. Slovo „Hirsch“ v němčině znamená jelen a podobně jako ono zvíře i já jsem většinu života na útěku.

Při dnešním honu Fredyho Hirsche zabijí. Nemám strach o sebe, ale o děti, o které se musím postarat. Od chvíle, kdy svět vzplanul, všechny moje myšlenky směřují jen k nim, a třesu se při pomyšlení, co se s nimi stane.

Jmenuji se Fredy Hirsch. Je mi dvacet osm let. Jsem učitel. Jsem snílek. Nejsem jen číslo. Ani mě neurčuje žlutý trojúhelník, který mě donutili nosit.

Jmenuji se Fredy Hirsch a ze všech sil jsem se snažil udržet stopu normálnosti a slušnosti v tomto pekelném světě. Miloval jsem a smál se, plakal a málem umřel snad tisíckrát.

Jmenuji se Fredy Hirsch. Jsem dobrý člověk. Moc prosím, pamatujte si mé jméno…

I

1

Září 1943

„Alle raus! Raus!“ Sotva se těžké dveře vagonu otevřely, nacisti s namířenými bajonety na nás řvali, ať vypadneme ven. Z přívalu vzduchu, který vnikl do našeho páchnoucího vozu, se nám zatočila hlava. Jejich psi měli pěnu u huby, napínali řemeny a skákali, jako by nás chtěli pokousat.

Vyšší důstojníci SS přísně sledovali, jak se hrneme ven, mžouráme proti rannímu slunci, polykáme naprázdno a škemráme o trochu vody. „Vodu! Wasser, bite!“ Zezadu se na nás tlačili ostatní, někoho povalili, vyskakovali jsme z vagonu, anebo vypadli, jak se nám podlomila kolena, a namísto vody nás čekal pěkný blázinec.

Po třech strastiplných dnech a nocích, co jsme odjeli z našeho ghetta v Československu, jsme konečně dorazili do cíle. Během té zoufalé, klaustrofobické cesty jsme si museli ulevovat přímo tam, kde jsme stáli. Lidé naříkali. Někteří se k sobě mlčky tiskli. Staří umírali. Matky zpívaly plačícím dětem ukolébavky. A dospělí přicházeli o rozum.

Zatímco jsme se v té naší příšerné pojízdné rakvi kodrcali po kolejích, snažil jsem se děti rozptýlit vyprávěním příběhů a zpíváním písniček, ale jen málokteré z nich moje pokusy ocenilo. Nakonec jsem to musel vzdát, když jedna starší paní začala křičet: „Buďte zticha! Buďte už zticha!“

Mnohokrát musel vlak zpomalit a zastavit na vedlejší koleji, aby kolem mohla projet souprava s vojenským nákladem. Lidé se střídali ve stání u okna a četli jména stanic, kterými jsme projížděli. „Jsme v Kolíně!“ volali. Nebo: „Blížíme se k Olomouci!“ Název každého města vyvolal jen další nářky. Pro ta místa, pro ztracené rodiny i životy.

Jakmile se ozvalo ono zlověstné zvolání: „Právě jsme překročili hranici do Polska!“, ve vagonu nastalo hrozivé ticho. Ať to bylo doposud jakkoli strašné, alespoň jsme byli v zemi, kde jsme to znali a měli rádi. Avšak jeli jsme dál.

Když vlak nakonec s trhnutím zastavil a my uslyšeli německé hlasy, někdo vykřikl: „Je to obrovský lágr. Všude jsou strážní věže a ploty.“

Než jsme se stačili vzpamatovat, vypadli jsme z vagonů a muži s vyholenými hlavami nás obušky a bambusovými holemi natlačili do řad. Měli na sobě cosi, co vypadalo jako modrošedá pruhovaná pyžama z hrubé bavlněné látky. Všechna naše zavazadla zůstala ve vagonech spolu s mrtvými těly těch, co nepřežili.

Muže, ženy i děti naložili hromadně na korby nákladních vozů a kus popovezli. Tam je pak nahnali do koridoru z ostnatého drátu vedoucího k osamocené budově na holé pláni. Byli jsme vyprahlí a po dlouhé jízdě měli ztuhlé končetiny. A oni nás neustále popoháněli, ať držíme tempo.

Můj společník Miloš, dospívající kluk, a těch pár dětí, které jsem dokázal udržet pohromadě, se mě drželi jako klíště. Všichni vyděšeně zírali na zlověstné strážní věže na dřevěných kůlech. Na všech hlídkovali vojáci se samopalem.

„Kam nás to vedou?“ zeptal se Tomáš, jeden ze sirotků, hláskem tak slabým, jako byl on sám.

„K odbavení a registraci, předpokládám,“ odpověděl jsem, ale hlas mi strachy selhal.

Byli jsme v táboře ani ne čtvrthodinu, když jsme si poprvé uvědomili odporný zápach, který se nepodobal ničemu, co jsme dosud poznali. Byl pronikavý, téměř zvířecí, s ostrou příměsí něčeho spáleného. V dálce před námi z jednoho ze dvou obrovských kuželovitých komínů šlehaly jazyky plamenů dva metry vysoko a valily se spirály hustého černého dýmu. Všude kolem nás padaly velké vločky popela. Jako sníh.

„Co to tam proboha pečou?“ divil se muž po mém boku a krčil nos před tím odporným zápachem, který se usazoval v hrdle. „Ať je to, co je to, smrdí mi to jako něco žluklého.“

Jeden z mužů v pruhovaném mundúru, který nás hlídal, utrousil: „Zkažené maso většinou smrdí.“ Myslel jsem si, že naráží na špatnou kvalitu táborové stravy.

Když jsme dorazili k místu, kterému říkali „sauna“, jeden esesman zakřičel: „Zieht alle eure Kleinung aus!“

Těm, co nerozuměli, jsem přeložil: „Nařizuje nám, abychom si všechno svlékli.“ Pár lidí se zděšeně zeptalo: „Cože? Všechno?“ Několik žen se pokusilo utéct, ale zmlátili je pažbami pušek, některé srazili k zemi.

Sehnul jsem se, jako bych si chtěl zout boty, a v rychlosti přitom odepnul ze šňůry píšťalku. Strčil jsem si ji do tváře a modlil se, abych si tento svůj poslední, drahocenný majetek dokázal udržet. „Kdyby ses někdy dostal do nesnází, tímhle si přivoláš pomoc, Fredy,“ řekl mi kdysi můj milovaný strýček Alfred. Zdálo se, že je to už celá věčnost. Kéž bych si tím tak mohl přivolat pomoc teď.

Lidé kolem mě v rozpacích odkládali jednotlivé kusy oblečení. Já s Milošem jsme pomáhali se svlékáním těm nejmenším. Nazí a třesoucí se studem jsme se postavili do fronty, aby nás úředníci s prázdnými výrazy ve tváři mohli odbavit, zapsat si naše čísla a povolání, a pak každému z nás nařídili, aby něco podepsal a opatřil datem. Formuláře nám sebrali tak rychle, že jsem si nestačil přečíst, co to vlastně podepisuju, ale zahlédl jsem cosi o přijetí rozsudku za páchání „protiněmecké činnosti“ a ještě kód „SB6“.

Pak nás odvedli do vedlejší místnosti, kde nás strčili do společných sprch, zatímco důstojníci a důstojnice SS přihlíželi s jezdeckým bičíkem v ruce. Miloše a ostatní děti jsem stále držel u sebe a snažil se přinutit sám sebe, abych dýchal pomalu a zhluboka. Pohlédl jsem na sprchové hlavice a říkal si, že všude přece není otrávený plyn.

„Jen si to představte, za pár minut budeme zase všichni čistí,“ řekl jsem dětem. Jejich vyděšené oči mi připomněly, jak jsem jako dítě pomáhal otci na jatkách. Tehdy mě napadalo, jestli budu taky vyděšený jako ta zvířata před porážkou, až jednou přijde můj čas. Při té vzpomínce mě zamrazilo.

Seshora se spustil pramínek vlažné vody. Stejně jako všichni ostatní jsem otevřel ústa jako ptáče, v naději, že konečně uhasím spalující žízeň, ale jakmile se nepitelná tekutina dotkla mého hrdla, vyprskl jsem a rozkašlal se.

Neměli jsme ani minutu na to, abychom ze sebe bez mýdla smyli všechen zápach z vagonu, když nás ještě mokré vystrčili z místnosti. Nikde nebyly žádné ručníky, jenom u obrovských hromad oblečení stála skupina vězeňkyň s oholenými hlavami a náhodně nám házely jakékoli oblečení, které jim přišlo pod ruku, bez ohledu na velikost.

Bylo mi divné, proč jsme nedostali pruhované stejnokroje, jako nosili naši spoluvězni. Mně ty ženy hodily něco, co vypadalo jako volné ženské šaty. Rozhlédl jsem se a vyměnil je za vytahané kalhoty, které dostala jedna dívka vedle mě. Pak jsem dostal nevzhledné dřeváky a nadměrně velikou zelenou bundu, co vypadala jako myslivecká kamizola. Do kapsy té bundy jsem vsunul svou píšťalku.

„Zjisti, jestli všechny děti mají boty a něco teplého na sebe, Miloši,“ nařídil jsem, a sám jsem přehodil kabát přes ramena jednomu mladému klukovi, který se třásl zimou, a doprovodil ostatní do další fronty, aniž bych tušil, na co se stojí. Až když jsme postoupili víc dopředu, spatřil jsem, jak muži tetují jednoho vězně za druhým špinavými jehlami, které jim zapichují do masa na předloktí.

„Já nechci injekci!“ zakňoural Tomáš, z očí mu vyhrkly obrovské slzy a chytil se mě za nohy.

„Já taky ne!“ křičeli ostatní v hrůze z toho, co je čeká.

V zoufalé snaze je ukonejšit jsem jim řekl: „Vlastně to ani nebolí, a vidíte, je to raz dva hotové. A navíc, po válce budete mít co ukazovat kamarádům a rodině. Svoje vlastní číslo, jen a jen vaše.“

V koutku duše jsem si oddychl. Byl jsem přesvědčen, že kdyby měli nacisti v úmyslu nás odpravit, neobtěžovali by se s tetováním vězňů. Několik dalších reagovalo stejně. Přesto všichni vzlykali a třásli se. Vpředu jsem zaslechl, jak se nějaký muž ptá: „Kde to vlastně jsme? Co s námi bude?“ Dozorce mu dal okamžitě ránu a zakřičel na něj: „Ruhig sein!“ a dal mu jasně najevo, aby byl zticha.

Když strážný odkráčel, uslyšel jsem, jak mu postarší tetující přece jen odpovídá: „Jste v Auschwitzu.“

Začal jsem usilovně přemýšlet a snažil se pochopit, co mu to vlastně řekl. Aus v němčině znamená „ze“ a schwitzen „potit se“. Byli jsme v pracovním táboře, nebo to byl zkrátka polský název? Na každý pád mi přišlo divné, že jsem o tomhle místě za celou dobu, co mě nacisti vězní, ještě neslyšel.

Rozhlédl jsem se kolem sebe, zda mezi strnulými obličeji nenajdu známou tvář. Zahlédl jsem jich hned několik, včetně mladé umělkyně Diny, kterou jsem znal z Brna, a laskavého doktora Hellera s rodinou. Tři řady ode mě tetovali mého přítele Lea Janowitze. Obličej měl bílý jako křída. V dlouhém hnědém kabátě a bílé košili bez límce vypadal jako mnich.

Jakmile došla řada na mě, pohotově jsem si vyhrnul rukáv a zadíval se do drsné tváře vězně, který se mě chystal ocejchovat. Vyzývavě jsem prohlásil: „Jmenuju se Fredy Hirsch.“

„Vy jste Němec?“ zeptal se opodál stojící dozorce a šťouchl mě do žeber.

Když jsem přikývl, vybafl: „Němci mají výjimku. Vystupte z řady,“ a pak se otočil k sousední frontě. Dostal jsem strach, jestli to neznamená, že mě zabijí. Pohlédl jsem na muže s připravenou jehlou a sykl jsem: „Kde to jsme?“

Ani nezvedl oči a skrz nehybné rty procedil: „Osvětim. Tady umřeme všichni.“

2

Prosinec 1941, Terezín, Československo

Řada dětí zabalených v kabátech a šálách se ve dvojstupu vinula ke školce a se štěbetáním zanechávala ve sněhu drobné stopy. Děti se držely za ruce, tvářičky růžové a zdálo se, že krutosti světa k nim nedoléhají.

Zadíval jsem se na ně, když procházely kolem, a na chvíli se zastavil. Vtom jsem však vyjekl, protože do zátylku mě udeřila pažba pušky a skolila mě k zemi, jako když se kácí strom. „Bewegen, Juden!“ Jeden esesman na mě zařval, ať se hnu, a další mi přiložil hlaveň pušky k hrudi. Zalapal jsem po dechu, vyškrábal se na nohy a srovnal krok s ostatními vězni, kteří pochodovali z vlakového nádraží.

Sáhl jsem si za krk a zjistil, že krvácím, a že dvě z dětí při tom pohledu strnuly. Usmál jsem se na ně, zvedl nezakrvácenou ruku a ústy naznačil slova: „Nic mi není,“ až pak jsem si uvědomil, že mluví jiným jazykem než já.

Pohled na ty veselé maličké mi dal nejasný důvod k naději. Byli to první obyvatelé, na které jsem v pevnostním městě Terezíně, šedesát kilometrů severně od Prahy, narazil. Toto místo, které nacisté prohlásili za nové ghetto a přejmenovali na Theresienstadt, se mělo stát mým domovem. Když jsme procházeli pod klenutou hlavní městskou bránou, vůbec jsem nevěděl, co můžu čekat. Ale potěšilo mě, že vidím děti.

Moje jiskřička naděje se však rozplynula v okamžiku, kdy jsem zjistil, kde budu spát. Vojenské budovy, do nichž nás přivedli, byly desítky let neudržované. Nikde žádné topení, umývárny ani postele. O teplém jídle, které nám slíbili, jsme si mohli nechat jen zdát.

Uvědomil jsem si, kolik práce bude potřeba k vytvoření ghetta, a hned jsem nabídl své služby Jakobu Edelsteinovi, který stál v čele Židovské rady starších; vizionáře, jehož jsem obdivoval. Byl o třináct let starší než já a už v osmatřiceti letech se z něho stal energický vůdce, který stejně jako já snil o útočišti pro všechny utlačované židovské děti.

„Á, tak tady jsi, Jakobe!“ prohlásil jsem, když jsem ho našel, jak se zabydluje v jednom z největších baráků zvaném Magdeburská kasárna. Barák ze čtyř stran obklopovalo obrovské nádvoří sloužící jako cvičiště. Potěšen, že se opět setkávám s někým, kdo v minulosti svěřil do mých rukou velkou odpovědnost, jsem dodal: „Pověz mi, s čím mohu pomoci.“

Muž s masitou tváří a kulatými brýlemi, obklopený bednami a formuláři, se prázdně zasmál. „Lidi většinou přijdou, když pomoc potřebují, ne aby ji nabízeli, takže vřelé díky Fredy! Jenže, kde začít?“

„No, podle toho, co jsem viděl, jsou budovy plné havěti a většina baráků je roky opuštěná. Co je tohle za místo?“

„Bývala to pevnost, kterou před půldruhým stoletím nechal postavit císař Josef II. na obranu proti Prusům. Ironií osudu připomíná svým osmiúhelníkovým tvarem Davidovu hvězdu. To asi muselo nacisty pobavit.“

„A ty stavby z červených cihel, co jsme cestou sem viděli na druhé straně řeky?“

„To je Malá pevnost, gestapácké vězení a kancelář SS. Nikdo neví, kolik politických vězňů a odbojářů tam Němci od začátku okupace věznili a mučili. Bezpočet lidí zabili anebo poslali do lágrů.“

Zachvěl jsem se. „Tak to si dám dobrý pozor, abych se tam sám nikdy nedostal.“

„Dali nám téměř nemožný úkol přeměnit tohle město v ghetto pro Židy z Prahy, Fredy,“ dodal Jakob s povzdechem. „Nikdo z nás nečekal, že to tu bude tak zchátralé. A taky se nedá říct, že by někdo z nás někdy něco podobného dělal. Pro Aufbaukommando, zkrátka pro AK, vybrali patnáct set zdatných mladých mužů k rekonstrukci města. Jenže není dost dřeva. A voda se čerpá z primitivních, znečištěných studní.“

„Kdy sem začnou přijíždět lidi?“

„Už za týden, takže to v žádném případě nemůžeme stihnout. Střechy se propadly pod tíhou sněhu, je třeba zařídit kuchyně pro nakrmení tisíců lidí, a přitom naši muži mají plné ruce práce s obnovením základní kanalizace a dodávek elektřiny.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jak si můžou myslet, že tu tolik lidí přežije zimu bez topení a bez pitné vody? A co bude s dětmi?“

„To je právě úkol pro tebe, Fredy,“ ujistil mě Jakob. „Přidělím tě na bytové oddělení. Nikdo neumí líp než ty uklidnit vyděšené a otřesené lidi. Vím, že ti můžu svěřit pomoc nově příchozím – hlavně těm nejmenším.“

Tu první těžkou noc, kdy jsem ležel plně oblečený na nerovné cihlové podlaze v zatuchlé místnosti, jsem nedokázal usnout. Mačkal jsem se mezi několika členy mužstva AK, kteří svorně chrápali, pod sebou jen deku, pod hlavou batoh místo polštáře a sledoval jsem, jak z mých úst stoupají vzhůru obláčky dechu. V mléčném světle úsvitu jsem vstal a vyšel ven, abych si protáhl ztuhlé končetiny. Během na místě jsem se zahřál a pak vyrazil na osamělou procházku.

Terezín se rozkládal na půdorysu mřížky, kde každá ulice vedla na velké hlavní náměstí, jemuž dominoval bílý kostel. Vedle stála majestátní radnice, kterou zrekvírovalo německé vrchní velitelství. Za ní se nacházel nespočet zchátralých budov bez oken, jež mi připomínaly bezzubé starce. Při procházce po obvodu města jsem si všímal množství a rozmístění bran a strážních domků uvnitř nedobytných devítimetrových eskarp a širokých obranných valů, obklopených hlubokým příkopem.

„Odtud by dokázala uniknout snad jen gazela,“ řekl jsem později toho rána Jakobovi, a on se zasmál.

„A já myslel, že jsi přeborník ve skoku vysokém, Fredy.“

„Snad když jsem byl mladší, víc v kondici a nežil dva roky jen z válečných přídělů.“

„No, užij si svobody, dokud můžeš. Až přijede transport, všichni, kdo nebudou mít doprovod nebo propustku, se budou muset zdržovat jen v barácích. My ze samosprávy budeme smět ven, ale nikdo nám nezaručí, jak dlouho.“

„Guten Morgen!“ zvolal jsem zvesela a postavil se doprostřed přelidněné haly. Chtěl jsem, aby moje usměvavá tvář byla jednou z prvních, kterou nově příchozí uvidí. „Vítejte v Terezíně. Jmenuji se Fredy Hirsch.“

Ti, kdo nerozuměli, se obrátili na ostatní, aby jim to přeložili. Kéž bych s nimi dokázal mluvit česky, povzdechl jsem si v duchu, ale moje základní znalost jejich jazyka byla dost žalostná. A tak jsem se ocitl v okupované zemi – a mluvil jazykem nepřítele.

Přesně jak předvídal Jakob, první vlaky s deportovanými Židy přijížděly po tisících. Každý příchozí měl s sebou povolených padesát říšských marek a padesát kilo osobních věcí. Přestože si toho vezli tak málo, nebylo snadné všechny odbavit, protože pro každého se muselo najít místo.

„Vím, že to teď všechno vypadá velmi zmateně,“ pokračoval jsem, „ale brzy vám budou přidělena místa na spaní a dostanete něco k jídlu.“ Rozhlédl jsem se kolem, a viděl, že mnoho lidí je po dvoukilometrovém trmácení sněhem z nádraží až sem na pokraji zhroucení. Jejich postavy vypadaly neforemně, protože měli na sobě mnoho vrstev oblečení. Většina z nich se hned po vstupu na shromaždiště, Schleusse, jemuž se tu říkalo šlojska, sesula na své zavazadlo. Už nebyli schopni udělat ani krok. Masírovali si bolavá záda, zouvali si boty a zalepovali puchýře. Jejich děti bez ustání vzlykaly.

Zkoumal jsem očima dav, tísnící se ve vydýchaném prostoru, a hledal napřed ty nejzranitelnější. Za pár minut jsem zpozoroval malého chlapce, jak stojí sám uprostřed vřavy a kouše se do spodního rtu. Vytanula mi vzpomínka na chlapce jménem Vrabčák, ale zahnal jsem ji. „Jak se jmenuješ, chlapče?“ oslovil jsem ho. On na mě však pouze upíral své velké hnědé oči. Byl tak vyděšený či vyčerpaný, že nemohl mluvit.

„Chceš napít?“ naznačil jsem, vzal ho za ruku a zavedl k dřevěnému džberu. Zpočátku opatrně usrkával podezřelou vodu z ghetta, potom však oběma rukama popadl naběračku a hltal tak lačně, až mu voda stékala po bradě. Dal jsem mu trochu řepné marmelády a předal ho jinému páru s malým dítětem. Pak jsem zaslechl, jak venku zastavil jeden z městských pohřebních vozů. Přivážel další živý náklad a já vyšel ven pomoci těm, co byli příliš slabí na to, aby došli do ghetta pěšky. Zdobený černý vůz kdysi tahali koně s chocholy na hlavě. Teď ho vláčela lidská tažná zvířata, muži s těly prohnutými jako luk. Netečně převáželi mrtvé i umírající, zavazadla, dříví na zátop či bochníky chleba, a vůz mezi jedním či druhým ani neopláchli.

„Tudy, prosím,“ ukázal jsem postarším manželům, když vrávorali dovnitř. „Nezapomeňte si vzít svoje věci.“ Uchopil jsem starou paní za předloktí a sledoval její popelavou tvář, když se rozhlížela kolem. Její uslzené oči toužily po životě, jaký býval. Když jsem viděl, co si ti dva nesou, bylo mi líto, že nebyli upozorněni předem. Přijeli někam, kde nebylo co jíst a jak se ohřát, ale místo oblečení, hrnců a pánví si vezli cíchy a stříbro.

Ze všech stran se na mě sypaly otázky. Zvedl jsem ruku a oznámil: „Až budete zaregistrovaní, dostanete identifikační karty a přídělové lístky.“ Vynechal jsem upozornění, že jejich zavazadla budou pročesávat zkušené ruce a hledat v nich cigarety, alkohol a léky, a to vše jim bude zabaveno, stejně jako peníze a cennosti.

„Každého z vás prohlédne vyškolený zdravotnický personál, aby se zabránilo šíření chorob,“ dodal jsem. Nechtěl jsem vyvolávat paniku, a tak jsem vypustil skutečnost, že tomu, u koho najdou blechy nebo vši, oholí hlavu a vymáchají v dezinfekci, po které bude týden kašlat.

„Všichni, kdo mají nějaké praktické dovednosti, mohou rovnou začít pracovat, takže pokud můžete pomoci se stavbou nebo opravami, prosím, hlaste se. Potřebujeme taky kuchaře, uklízeče, lékaře a zdravotní sestry.“ Protože jsem chtěl najít i někoho, kdo by mi pomohl s dětmi, zvolal jsem: „Máme tu nějaké zpěváky, výtvarníky nebo učitele?“ Když se pár rukou unaveně zvedlo, vykročil jsem k nim, a při tom z kapsy vylovil malé kousky černého chleba z ghetta a rozdal je těm nejhladovějším dětem.

„Kdy bude večeře?“ dožadovalo se několik lidí.

„Brzy.“ Kuchyně moc nefungovaly, takže „večeře“ znamenala chleba a misku čočkové nebo tuřínové polévky, a k tomu hrnek horké vody se slabou příchutí čaje či kávy. Pak už nic, až do snídaně, která bude vypadat podobně, v poledne další polévka a pečená brambora, a pokud budou mít štěstí, i trochu nudlí, salám či kousek koňského masa. Nic z toho však nemůže utišit nejkrutějšího nepřítele v ghettu. Hlad.

Zaslechl jsem nějaký rozruch a rozběhl se k vyhublé mladé dívce, která omdlela ve frontě na latríny. „Čí je to dítě?“ zavolal jsem a klekl si vedle ní. Vzal jsem její hlavu do náručí a sáhl do kapsy pro čichací sůl. Zakuckala se a pomalu začala přicházet k sobě. Rozkašlala se tak, že se málem zadusila. „No vidíš, už je dobře,“ usmál jsem se na ni.

„Táta. Kde je táta?“ ptala se dívka a z šedých očí jí kanuly slzy.

„Tvůj otec bude asi ubytovaný v jednom z baráků pro muže, zlatíčko. Snad ho budeš moct v neděli navštívit…,“ zarazil jsem se a podotkl: „Pověz mi, jak se jmenuješ.“

„Zuzana,“ hlesla, posadila se a začala si upravovat stuhu v rozcuchaných hnědých vlasech.

„Wie alt bist du?“ zkusil jsem to německy. Vypadala tak na jedenáct.

„Čtrnáct. Vždycky jsem byla menší, na svůj věk.“

„No, německy umíš dobře,“ pochválil jsem ji, načež mi hrdě oznámila, že umí i francouzsky, slovensky a polsky. Jakmile se jí udělalo lépe, pomohl jsem jí na nohy a předal ji do rukou její znepokojené matky. Pogratuloval jsem si, že jsem pro sebe našel tlumočnici, a vrátil se ke svým úkolům.

Doprovázení nově příchozích po odbavení na jejich ubikace byl zvláště náročný úkol a vyžadoval veškeré mé rezervy dobré nálady. Když jsem si všiml překvapených výrazů lidí, poté co stanuli v ledových místnostech bez postelí, řekl jsem zvesela: „Za den či dva přivezou pytle slámy k naplnění matrací.“ Jako by se to tím mohlo vylepšit.

Mnoho žen propadlo z takových vyhlídek hysterii. Když zjistily, že každý dostal pro sebe jen pár metrů na podlaze, že budou ležet jeden vedle druhého jako sardinky a pod sebou na změkčení nepohodlí jen deku, začaly si stěžovat.

„Takhle to nejde!“

„Nemůžete si myslet, že se tu budeme takhle mačkat!“

„Tohle je strašlivý omyl.“

Zuzana měla co dělat, aby mi překládala dostatečně rychle. Ani její elegantní matka v kostýmku ušitém na míru neměla daleko ke zhroucení, když spatřila jejich místnost. Při představě, že tu mají žít, spát, mýt se a převlékat před cizími lidmi, na ni šly mrákoty.

Jeden zadumaný chlapeček, celý ochromený vší tou kakofonií hlasů kolem sebe, si vážně otřel špičku každé boty zezadu o lýtka, aby setřel případné stopy ošoupání, podíval se na mě a prohlásil: „Já se na podlaze vždycky moc ušpiním.“

Sklonil jsem se a pohladil ho po hlavě. „Takhle to bude jen chvíli, slibuji. Brzy to tu bude vypadat jako ze škatulky. Hlavně poslouchej maminku.“ Zvedl jsem ze země jedno batole a posadil si ho na bok, pískl na píšťalku a začal svolávat nejmladší děti, že si půjdeme hrát ven. Matkám jsem nechal čas, aby se daly dohromady, odvedl děti na zasněžený dvůr a zeptal se: „Umíte hrát na babu? Kdo se nejdéle nenechá chytit, dostane lžíci marmelády navíc.“

3

Červen 1924, Cáchy, Německo

Čepel se zatřpytila v ranním slunci a na chvíli oslnila muže, který ji brousil. Když se mu zdálo, že už je dost ostrá, rychlým tahem prořízl hrdlo jehněti, jež viselo hlavou dolů s vytřeštěnýma očima. Zvíře vydalo smrtelné zachroptění – a já v tu ránu vyzvrátil snídani.

„Alfrede!“ vykřikl otec a rysy mu zklamáním ztvrdly. „Takhle se nikdy nestaneš řeznickým mistrem, když se ti pokaždé udělá špatně.“ Utřel jsem si pusu hřbetem ruky a zahanbeně se odpotácel. Bylo mi osm a hrozně jsem toužil otce potěšit, ale nikdy jsem neudělal nic správně, na rozdíl od mého pohledného, charismatického bratra Paula, chlouby rodiny.

Běžel jsem zpátky přes dva bloky k našemu domu v Cáchách, nejzápadnějším městě Německa, a našel Paula v jeho pokoji ponořeného v hebrejských knihách, které studoval, protože se chtěl stát rabínem. Matka ho v jeho rozhodnutí podporovala, ale otec tajně doufal, že jeho nejstarší syn převezme rodinný podnik – a já v to doufal taky.

„Už zase jsem zvracel,“ sdělil jsem bratrovi, sedl si na okraj jeho postele a houpal nohama, jelikož jsem nedosáhl na zem.

Povzdychl si a soucitně ke mně vzhlédl. „Ach jo, Fredy, a co tomu řekl táta?“

„Zlobil se,“ pokrčil jsem rameny a sklíčeně se díval z okna.

Paul odložil plnicí pero. „On se nezlobí doopravdy. Jenom chce, aby mohl být na syny hrdý. Viděl jsi přece oznámení, které nechal otisknout v novinách, když ses narodil.“

„Jistě,“ odpověděl jsem a vybavil si zarámovaný výstřižek na stěně v salónu, kde se psalo, že jsem se narodil 11. února 1916 jako jeho zweiter Kriegsjunge čili „druhé válečné dítě“. Uprostřed tvrdého válečného konfliktu, z něhož mého otce osvobodilo jeho podnikání, jsem byl oslavován jako další syn říše, zatímco tisíce mužů umíraly v zákopech.

„Ale nejsem přece žádná bábovka, že ne?“ Trápilo mě, jak se otec pokaždé tvářil, když jsem se odvrátil od přídavku masa, který pleskl na můj talíř. „Pořád říká, že jsem na svůj věk moc malý.“

Otcovy nejčastější stesky se týkaly toho, jak jsem hubený. Podle něj bych měl být vykrmený jako řeznický pes. „Tvůj bratr má mimořádně zdravou chuť k jídlu,“ říkával mi. „Kam se poděla ta tvoje?“

„Tak proč mu rovnou neřekneš, že ti maso nechutná?“ namítl Paul a vrátil se ke svým knihám.

Pořád ještě jsem houpal nohama a nevěděl, jak vysvětlit, že se mi příčí jíst telátko, které mi svým sametovým čumáčkem olizovalo ruku a důvěřivě na mě upíralo oči. Protože srdce mi říkalo, že nikdy nebudu moct vést jatka nebo být řezníkem, rozhodl jsem se, že otce musím potěšit jinak.

Jak, na to jsem přišel při jedné z mnoha výprav do lesů u nás v pohoří Eifel, kam jsme s Paulem chodívali téměř každou neděli s mládežnickou organizací naší synagogy. Šlapali jsme zelenými stezkami, někdy si dávali závody podél řek a jezer, a já s překvapením zjišťoval, že mám mnohem větší výdrž než ostatní kluci.

Byl jsem dokonce zdatnější než můj bratr, což bylo poprvé, kdy jsem ho v něčem předčil. „Ty patříš sem do hor, Fredy,“ řekl mi Paul posmutněle toho dne, co se mu na jednom výletě začalo po osmi kilometrech bolestivě ozývat staré zranění ze sportu. Vzal jsem jeho i svůj batoh a zakřenil se, když dodal: „Na dobré Zemi Všemohoucího se ocitnete nejblíže nebi.“

Rozhlédl jsem se kolem sebe a musel jsem mu dát za pravdu. Pobyt v téhle zelené divočině mě vždycky naplňoval duševní pohodou. Duhová motýlí křídla dokázala rozezpívat moje srdce, stejně jako když jsem objevil ptačí hnízdo – zejména pokud ještě bylo vystlané načechraným prachovým peřím. Zahlédnout na mýtině divočáka mi přinášelo větší vzrušení než číst napínavý příběh, a utábořit se na noc u vodopádu pro mě byl vrchol blaha. V souznění s přírodou pod hvězdami jsem si klidně všechno svlékl, ponořil se do ledové vody a ven vyšel jako znovuzrozený.

Kromě pocitu svobody, který mi dával pobyt venku, jsem měl ještě jeden skrytý motiv. Možná nebudu nikdy připomínat řezníkova psa, ale pokud dokážu být silný jako býk, potěšil bych svého otce, který byl sám dobře stavěný a představoval tradiční obraz mužnosti.

Když jsme toho dne scházeli z kopce dolů a Paul pokulhával za mnou, napadlo mě, že otec v poslední době není ve své kůži. Jeho úbytek energie jsem přičítal přetrvávající potupě naší země, která dva roky po mém narození prohrála válku. Její prohra se mu zřejmě zaryla až do morku kostí. „Jak můžeme přežít takové ponížení?“ lamentoval. „Na čem teď mají Němci stavět, když musíme vyplácet miliony na reparacích?“ Já věděl jen tolik, že když jsme museli postoupit část území, vyvolalo to občanské nepokoje. Některé jsem vídal i cestou ze školy.

Jednou, když jsem zahnul na Jakobstrasse, jsem narazil na skupinu dělníků, k nimž hlasitě promlouval jejich předák. „Naše císařská armáda neprohrála tuhle válku na bojištích!“ křičel do kovového trychtýře. „Prohráli jsme ji, protože nám komunisti, socialisti a Židi vrazili nůž do zad!“

Cítil jsem, jak se mi žene krev do tváří, sklonil jsem hlavu a přidal do kroku. Chvátal jsem kolem rozvášněného davu a říkal si, co my máme, pro všechno na světě, společného s tím, že Němci prohráli válku. Pokud vím, dosud nikdo, až na jednoho kluka v sousedství, nikdy neřekl nic špatného o mně nebo naší rodině. Takže to pro mě byl citelný šok.

Jakmile jsem byl v bezpečí domova, zeptal jsem se Paula, co tím ten odborový předák myslel. Pokrčil rameny a odtušil: „My Židi jsme byli vždycky utlačovaní, a nejspíš vždycky budeme.“

Byl jsem z toho celý pryč. „Ale proč, Paule? Co jsme udělali?“

Jak jsem o takové věci mohl nevědět? Nebo jsem snad měl klapky na očích? „Na tvoji otázku se nedá jednoduše odpovědět,“ pronesl Paul s vážným výrazem. „Možná jsou nesví z naší víry. Svou roli určitě hraje nepochopení našich tradic. Někteří v nás nejspíš vidí hrozbu. Ať už je ten důvod jakýkoli, odlišnost vyvolává strach. A strach se může zvrtnout v nenávist.“

Jeho prosté vysvětlení mnou otřáslo. Až do té doby jsem se považoval v první řadě za Němce a až ve druhé za Žida. Věřil jsem, že moje rodina je nedílnou součástí širšího společenství. Dokonce jsem chodil i na křesťanská procesí, na kterých se mi líbily kostýmy a liturgická dramata. Nikdy mě nenapadlo, že by to ostatní lidé mohli cítit jinak.

Hrozně moc jsem si o tom chtěl promluvit s někým dospělým, ale matka si ustavičně listovala ve svých lesklých časopisech a při tom si stěžovala, že musí omezovat výdaje. Otec byl zase čím dál mrzutější kvůli menšícímu se počtu zákazníků.

„Dneska bylo v krámě jen pět lidí,“ řekl mi jednoho večera, když přišel z práce domů, a se zaťatými zuby pleskl balíčkem masa o kuchyňský stůl. Všiml si, jak jsem se zatvářil, a pokusil se o úsměv. „Ale nesmíme přece připustit, aby nás starosti ovládly. Jak říká židovské přísloví, Fredy: Kdo nevydrží zlé časy, nedožije se dobrých.“

„Večer uklidím učebnice, Herr Steil,“ přihlásil jsem se na konci vyučování, zatímco kamarádi se na mě zašklebili, že jsem šplhoun. Mrkl jsem na ně, jako bych měl něco za lubem, a za zády učitele protáhl obličej, ale zdálo se, že má oči všude, a jak se otočil, přistihl mě uprostřed grimasy.

Po všech těch věcech, které mi prozradil Paul, jsem si řekl, že pokud mě lidi mají mít rádi, musím se jim snažit pomáhat. Herr Steil byl první, na kom jsem si to vyzkoušel. Na svém oblíbeném učiteli, který nás měl na náboženství a poezii. Byl to jemný, citlivý muž, říkal mi mein Junge, a byl také jediný, kdo nás neklepal přes prsty ani se neoháněl rákoskou. Když jsem rovnal učebnice, zatímco on seděl za katedrou a známkoval písemky, začal jsem si broukat otcovu oblíbenou melodii, Beethovenovu Ódu na radost. Její slova plná optimismu mě vždycky dobře naladila. Hudební vlohy jsem zdědil po otci, který mě podporoval, abych ve škole chodil na kytaru a později i na flétnu.

„Věděl jsi, že Beethoven byl hluchý, když tohle složil?“ ozvalo se za mnou a vytrhlo mě z mých myšlenek. Herr Steil mě sledoval.

„Vážně, pane učiteli?“

„Ano, Alfrede. Skládal hudbu skoro výhradně podle paměti. Není to úžasné?“

„To tedy je.“ Když už dál nic neříkal, ale zůstal sedět, napadlo mě, že možná bude tím správným člověkem, se kterým si můžu promluvit – jen kdybych dokázal sebrat odvahu.

„Něco tě trápí, Alfrede?“ zeptal se učitel a já jsem se zadíval do jeho bleděmodrých očí s úžasem, jak tohle může vědět.

„Vlastně ano, trochu.“

„Copak to je?“

Přistoupil jsem o dva kroky blíž, sedl si na židli a pak jsem spustil. „Brácha říká, že nás všichni nenávidí.“

Herr Steil se zamračil. „Koho nenávidí? Tebe a tvého bratra?“

„Ano, a všechny Židy.“

Přikývl, pochopil, o co mi jde. „A proč si to myslí?“

„Protože jsme prohráli válku, a protože půjčujeme peníze, a – nemůžu si vzpomenout na ty další důvody, ale vypadá to, že jich je docela hodně.“

Tajemně se usmál. „Víš, Alfrede, moc o tom nevím, ale jsem si jistý, že všichni se někdy v životě setkáme s různými předsudky. Můžeme se ale rozhodnout, jak na to budeme reagovat.“

Svraštil jsem čelo. „Před-sud-ky?“

Vstal a sáhl pro tlustou knihu. „Tak si to vyhledáme ve slovníku,“ vyzval mě a sledoval, jak sjíždím prstem dolů po stránce, hledám to slovo a pak zápasím s definicí.

„Před-su-dek je před- před-…“

„Předpojatý.“

„Předpojatý názor není založený na důvodech nebo zkušenostech.“

„Rozumíš tomu?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Znamená to, že lidé se někdy rozhodnou, jestli tě budou mít rádi, nebo ne, i když tě nikdy neviděli nebo nevědí, jaký opravdu jsi.“

„Ale to není fér!“

„Ne, to není. A když něco není fér, člověka se to dotkne a je z toho smutný nebo naštvaný. Znáš dětskou říkanku Stock und Stein?“

Přikývl jsem. „Stock und Stein brechen mein Gebein, doch Worte bringen keine Pein.“

„Přesně tak. To je ono. ,Klacky a kameny mi zpřerážejí kosti, ale slova mi neublíží.‘ A proč neublíží, co myslíš?“

Položil jsem si ruku na pusu a přemýšlel. „Nevím, pane učiteli.“

„Neublíží, pokud se člověk rozhodne, že se ho to nebude dotýkat. Chápeš?“

„Snad ano.“

„Než vyrosteš, Alfrede, setkáš se se všemi možnými lidmi, a ne všichni tě budou mít v lásce. Ale to nevadí. Můžeš se přátelit jen s těmi, kteří tě rádi mají, a ostatních si nevšímat.“

„Nemám si jich všímat?“

„Ano, nebo ještě lépe, postavit se jim, přátelsky si s nimi potřást rukou a usmívat se. Ukázat jim, že to, co říkají nebo dělají, se tě nedotýká. Tak nad tebou ztratí moc.“

Usilovně jsem o tom přemýšlel a pak přikývl. „Už rozumím, pane učiteli. Děkuji.“

Od té doby jsem dělal všechno, co ostatní děti mého věku, a soustředil se hlavně na věci, které mě bavily nejvíc. Nevšímal jsem si žádných nenávistných narážek a vrhl se na divadlo a sport, a nejraději jsem byl někde venku, což pro mě byl únik před jednotvárným učením a memorováním.

Radost mi přinášela i práce na školní zahradě, která poskytovala čerstvé plodiny chudším místním rodinám. Nejšťastnější jsem byl vždycky s hlínou za nehty, bylo to lepší než se hrabat ve střevech, peří a srsti na jatkách. Skrytá výhoda trávení času venku spočívala v tom, že jsem zesílil a narostly mi svaly, takže jsem se zlepšil ve školních sportovních hrách.

„Další medaile, Fredy!“ jásal otec na mém školním Sportovním dni, kdy jsem posbíral šest cen. „Bravo, chlapče. Pověsíme je v salónu k těm ostatním.“

„Díky, tati,“ rozplýval jsem se nadšením, šťastný, že jsem si vykoupil jeho přízeň.

Ve společných sprchách jsem pak porovnával svou fyzičku s bledými, ochablými těly kluků kolem sebe a posměšně jsem o nich mluvil jako o kleinen Würstchen, malých buřtících. Později večer, když jsem se prohlížel v koupelnovém zrcadle, jsem si říkal, že začínám vypadat opravdu dobře – opálený, v kondici a sršící zdravím.

Byl jsem se sebou tak spokojený, že jsem vtrhl do bratrovy ložnice a oznámil: „Jednou pojedu na Olympiádu.“ Měl jsem to všechno promyšlené, počítal jsem, že v roce 1936 na příštích Olympijských hrách budu na vrcholu sil. Osmnáct let po válce nastane přesně ta chvíle, abych obnovil národní hrdost. Už jsem to v duchu všechno viděl, hlavně to, jak se otec bude tvářit, až stanu na stupni vítězů se zlatou medailí kolem krku.

Paul se mi smál, ale já se nenechal odradit. „Můžeš si myslet, co chceš, brácho, ale mně to neublíží. Věř mi, budu Žid, na kterého bude moci být tenhle národ pyšný.“ S pocitem, že jsem konečně našel smysl života, jsem byl dokonce schopen potlačit nevolnost a pomáhat po škole otci. A poprvé jsem si také uvědomil, že moji pomoc opravdu potřebuje.

Nikdy nezapomenu na ten den, kdy jsem se na něj při práci podíval a zjistil, že se s ním něco děje. Zvedal půlku hovězího na hák u stropu, stejně jako to dělal předtím už tisíckrát, když se náhle pod tíhou masa zhroutil. Nikdy dřív jsem ho neviděl zakolísat, takže mi ten pohled vyrazil dech. „Tati?“

Ohnutý až k zemi, pot se z něho jen lil, otočil vzhůru hlavu. A pak se na mě podíval z hluboko zasazených očí a křikl: „Na co koukáš? Zpátky do práce!“ A začal sbírat sílu, aby dokončil, co začal. Potom se mi zadýchaně odbelhal z dohledu.

Za pár týdnů byl tenhle muž, o němž jsem si myslel, že ho nic nezdolá, upoutaný na lůžko. Ochořel jakousi nejmenovanou nemocí. „V domě nesmí být žádný hluk ani ruch,“ ukládal nám rodinný lékař, doktor Klender, když zavíral dveře do pokoje pro hosty, kde otec ležel v temnotě. „Je důležité, aby teď odpočíval.“

„Ale co obchod? Jak to máme udělat?“ zvolala matka a lomila rukama.

„Nemůžete se obrátit na svého bratra Alfreda?“ zeptal se doktor. „Koneckonců, je to úspěšný podnikatel.“

Muž, po kterém mě pojmenovali, čtyřicetiletý Alfred Heinemann, byl krejčí a vedl textilku v nedalekém městě v Porýní. Moc jsem ho neznal, ale když jsem se narodil, poslal mi plyšového pejska, kterému jsem říkal Emil. Měl šedou srst a černé oči ze skla, a v uchu symbol obchodní značky Steiff. Bez něho jsem v noci neusnul.

Když Alfred přijel do Cách, jako když letní bouřka pročistí vzduch, okamžitě mě uchvátil. Byl vysoký, pohledný a měl, jak se říkalo, pruské způsoby; byl zcestovalý a sypal z rukávu příběhy, kterých jsem pak měl plnou hlavu. „V New Yorku stojí nejvyšší budovy na světě,“ vyprávěl mi, lesklé vlasy ulíznuté dozadu brilantinou Haarpomade. „Říká se jim mrakodrapy, protože opravdu vypadají, jako by se drápaly do mraků.“

„Který je nejvyšší, strýčku?“ zeptal jsem se dychtivě.

„Woolworth Building na Manhattanu. Stál více než třináct milionů dolarů a rozkládá se na dvou stech padesáti metrech. Má padesát podlaží plných kanceláří a výtahy jezdí rychlostí dvě stě metrů za minutu. Když jsem jedním nich jel nahoru na vyhlídku, div že se mi nespustila krev z nosu.“

Zavřel jsem oči a už jen z té představy jsem měl závrať. Chtěl jsem se od toho muže, jehož život se mi zdál neodolatelný, dozvědět co nejvíc. Už jeho postava byla impozantní, ale měl také dokonalý smysl pro módu a na zákazníky působil jako magnet.

„Vždycky musíš vypadat jako ze škatulky, Fredy,“ nabádal mě, když mi bral míru na mé první dlouhé kalhoty se sakem. Kolem krku mu visel krejčovský metr, na chvíli poodstoupil a kritickým okem si mě prohlížel. „Jsi pěkný mládenec, a když se budeš o svůj vzhled a postavu dál starat, určitě uděláš dojem na každého, koho potkáš.“ Stiskl mezi zuby dva špendlíky a s mrknutím dodal: „A tím myslím děvčata.“

Cítil jsem, jak rudnu, v zrcadle jsem zachytil svůj zděšený výraz a rychle se podíval jinam.

Chtěl jsem na strýčka také zapůsobit, a tak jsem ho vzal do lesa svou oblíbenou stezkou a ukázal mu všechna místa, která jsem si tolik přál ukázat tatínkovi. V šortkách a podkolenkách jsem se v podřepu plížil ke srázu, zda odtud neuvidíme pověstného bílého jelena, kterého jsem tam jednou zahlédl, jak se napájí u jezera a svým dlouhým růžovým jazykem lačně chlemtá vodu. „Tenhle jelen je vzácné a legendární stvoření,“ vykládal jsem. „Jeho čistota prý dokazuje existenci podsvětí a plní funkci jakéhosi posla. Viděl jsem ho jen jednou, ale byl to úchvatný zážitek.“

Jelena jsme toho dne nezahlédli, zato se nám ukázal vzácný euroasijský krutihlav, druh datla, který dokáže otočit hlavu téměř o sto osmdesát stupňů. A jak jsme pokračovali v cestě, prošel kolem nás turista, jenž nás považoval za otce se synem, a uznale řekl strýčkovi: „To je ale pěkný mládenec. Musíte být pyšný tatínek.“ Alfred na to neřekl nic, ale já jsem se dmul pýchou jako holub hřivnáč.

„Musíš si koupit pořádný dalekohled, Fredy,“ naléhal později, když jsem skrz stočené ruce zkoumal krahujce kroužícího oblohou. „Budeš ohromený, co všechno potom uvidíš. A taky píšťalku. Kdyby ses někdy ztratil nebo se ocitl v nesnázích, vždycky si budeš moct přivolat pomoc.“

Nemohl vědět, že bych si o takovém dárku nedovolil rodičům říct ani ve snu. Zato jsem potom celé měsíce trénoval pískání na prsty, jak jsem to viděl u Alfreda, ačkoli mi z toho pokaždé vyšlo jenom chabé zasvištění.

Jakmile se strýček ujal vedení podniku, přičemž vedl i ten svůj, matka se víceméně vypařila z našeho života. Slyšeli jsme ji jen přicházet pozdě v noci po partičce bridže, který dřív hrávali tak rádi s otcem spolu. Ležel jsem v posteli a poslouchal, jak si brouká nějakou písničku, skopává si boty, a myslel jsem si: Tiše, mami, copak nevíš, že tatínek umírá? Nikdo to sice nevyslovil, ale poznal jsem to podle výrazu doktora Klendera pokaždé, když přivezl další dávky morfia, po kterém se otec vytrácel ze života.

Týden před mými desátými narozeninami nakonec podlehl tomu, co ho zabíjelo, ať už to bylo cokoli. Bylo mu čtyřicet čtyři let. „Pojďte se rozloučit,“ řekla nám matka a zavedla nás do jeho pokoje, ústa sevřená bolestí tak, až se jí pudr hromadil v koutcích. Paul se začal modlit a kývat se, mě matka postrčila k posteli.

Stál jsem s otevřenou pusou a zíral na voskovou skořápku jediného rodiče, který se o mě kdy zajímal. Upíral jsem zrak na jeho hrudník a marně čekal, že uvidím nějaký záchvěv v místech, kde kdysi tlouklo jeho srdce. Na očích, které se již nikdy neotevřou, měl položené mince a já jsem přemítal, jestli měl ke konci strach.

Když jsem se druhého dne oblékal na pohřeb a bral si nový šedý oblek, náhle mi došlo, že mi ho strýc ušil speciálně pro tuto příležitost. I když mi byl volný, přál jsem si, aby mě v něm otec mohl vidět. Jak tradice velela, drželi jsme celý týden šivu, přijímali hosty, matka pod černým závojem pokývnutím přijímala kondolence a bratr vedl modlitby. Paul bral smuteční obřad velice vážně, jako by se ho rozhodl považovat za kostýmní zkoušku svého budoucího působení v postavení rabína.

Odbíhal jsem mezi návštěvníky do salónu pro jídlo, které hosté přinesli, cpal jsem si pusu špeclemi a babkou (tradičním moučníkem), nabíral si zelné rolky a placky latkes. Náhle jsem se začal dusit, protože jsem ukousl moc velké sousto tatínkova oblíbeného makového koláče. Dusil jsem se, až mi vstoupily slzy do očí a brečel jsem: „Podívej, tati, konečně jsem dostal chuť k jídlu.“

Když konečně šiva skončila, uvědomil jsem si, že moje narozeniny proběhly, aniž by si jich kdo všiml. Na tento přelomový Geburtstag jsem přišel o šanci slavit „od slunka do slunka“ a vyhnout se domácím pracím, jak bylo zvykem. Nedostal jsem dort, papírovou korunu a ani jediný dárek. Zapomněl dokonce i strýček Alfred, který mamince pomohl prodat, co zbylo z obchodu, a opustil nás.

„Buď hodný chlapec, Fredy, a nezapomeň, co jsem tě učil,“ řekl, poplácal mě jako psa a odešel z mého života. Jeho odjezd mě bolel skoro víc než ztráta otce. Teprve teď jsem se naplno rozplakal. Tiskl jsem k sobě Emila a ronil hořké slzy do polštáře na dřevěné posteli, která dřív patřila mému otci.

Jen co byl Alfred pryč, nábytek v našem domě se pokryl bílým plátnem a nás s Paulem poslali na vychování k příbuzným, zatímco matka začala cestovat. „Odjíždím,“ bylo to jediné, co nám řekla na vysvětlenou. Jak jsem tak nešťastně pohlížel na duchy ve tvaru židlí, uložila Paulovi: „Postarej se o bratra.“

Jako téměř sirotci jsme těmito několika slovy byli rázem odtrženi od života, který jsme vždycky brali jako samozřejmost.

„Nic se neboj, Fredy,“ snažil se mě uklidnit Paul. „Matka se brzy zase vrátí a všechno bude jako dřív.“ Mýlil se. Neukázala se celý rok, během kterého si našla jiného manžela a změnila si příjmení. Bylo to, jako by otec nikdy neexistoval.

4

Leden 1942, Terezín, Československo

A stále přicházeli. Zvuky jejich pochodujících kroků zněly ozvěnou mezi budovami jako odražená střela. Někteří ještě doufali, jiní už rezignovali, byli vyděšení, a hlavně nevinní. Se skloněnými hlavami, tvářemi bez výrazu, se vlekli z nádraží. Další hladové krky, které bude třeba nakrmit, další lůžka, která bude třeba najít. Další těla, která se budou muset pohřbít.

„Populace ghetta za několik týdnů sedminásobně vzrostla,“ oznámil při vzrušené debatě Leo Janowitz, tajemník Rady starších. „Podmínky začínají být neúnosné. Lidé umírají pro nic za nic.“ Ozývalo se ještě mnoho dalších stížností na všechno možné, od front na latríny a jídlo, jež vystydlo dříve, než se stihlo podávat, po úplatky, o něž si říkali čeští četníci, kteří nás hlídali.

Počkal jsem, až schůze skončí, a následoval Jakoba Edelsteina ven, kde jsem se k němu připojil na jeho obchůzkách. Inspekci jsme zahájili v kuchyních, abychom zkontrolovali poslední dodávky potravin nevalné kvality. „Mám starost o děti,“ řekl jsem mu, když zvedal pokličku na kotli s polévkou a žádal kuchaře, aby přidal víc zeleniny. „Vytrhli je z jejich domovů, nahnali do vlaků a odvezli někam, kde se nedokážou zorientovat.“

Jakob se bez jediného slova vydal zkontrolovat dodávku mouky plné brouků pilousů.

„Nacpeme je do přelidněných, nehygienických místností a čerstvého vzduchu se mohou nadýchat jedině tehdy, když stojí nekonečné hodiny při nástupu, protože nacisti si musí třikrát ověřovat naše čísla,“ dodal jsem. „Musíme je odsud dostat pryč.“

Když jsme vyšli z kuchyně, procházeli chodbou a cestou odráželi stížnosti lidí, Jakob poznamenal: „Dobře víš, že nikdo nesmí ven z kasáren, tak kam bys je chtěl vzít?“

„Dát je do zvláštních místností, kde bychom to s nimi lépe zvládli. Dětem, co zameškávají školu, bychom mohli začít dávat hodiny.“

Jakob se na mě rozzlobeně otočil. „To poslední, co esesáci chtějí, je víc vzdělaných Židů, Fredy. Hrozili nám tvrdými postihy, pokud někdo bude přistižen, že vyučuje.“

„Něco ale musíme udělat, a když je dostaneme někam, kde budou moct být zase dětmi, alespoň trochu je ochráníme před jejich zoufalstvím.“

Můj mentor, aniž by si všímal dalšího zástupu stěžovatelů, kteří čekali, aby se na něj mohli vrhnout mimo jeho kancelář, rychle vklouzl dovnitř. Nenechal jsem se odbýt a vešel za ním. Pevně jsem za sebou zavřel dveře, načež tucet zklamaných rukou bušil na dřevo. „Ženské ubikace praskají ve švech a několik žen téměř přes noc zešedivělo,“ pokračoval jsem. „Jsou na pokraji zhroucení.“

Jakob si prohrábl vlasy. „Já to všechno vím, Fredy, ale pro stovky dětí zkrátka místo nenajdeme. Dokud nebudou upraveny další budovy, každý využitelný centimetr čtvereční je plný.“

Musel jsem přiznat porážku a svěsil jsem hlavu. Bylo mi jasné, že Rada má na svém hřbetě gigantický úkol. Všechny nás dusil pocit uvěznění, když jsme ráno začínali den i když jsme ho večer s prázdným žaludkem končili.

„Tohle je teď náš život.“ Jakob těžce dosedl na židli, odložil brýle s kostěnými obroučkami a mnul si unavené oči. Ani trochu se nepodobal tomu růžolícímu chlapíkovi, kterého jsem poprvé potkal v Praze. Jako by to bylo před celými věky. „V Berlíně vyvolávají dojem, že ghetto vedeme my, ale my jenom plníme jejich rozkazy. Mají to dost mazaně vymyšlené!“

„Alespoň tu s námi nejsou esesáci,“ poznamenal jsem, vděčný, že nad námi denně nehlídkují.

„To ale jen proto, že mají hrůzu z nemocí. Slyšel jsi, že osm dívek zemřelo na spálu?“ Jeho výraz potemněl, když pokračoval: „Chtěli jsme dávat větší příděly dětem do čtrnácti let a lidem, co tvrdě pracují, jenže to bychom museli snížit příděly starším a nemohoucím.“ Vzhlédl ke mně se smutkem v očích a dodal: „Ein Loch mit dem anderen zustopfen, Fredy.“

Zkrátka jsme pouze ucpávali jednu díru druhou.

Stížnosti na přelidnění předkládané nacistům zůstávaly bez odezvy až do toho dne, kdy mi Leo sdělil, že Rada má konečně dobré zprávy. „SS nakonec dospěli k názoru, že je s tím třeba něco udělat.“

Za několik hodin byla svolána mimořádná schůze, na které se mělo lidem představit řešení nacistů. Když jsme se všichni shromáždili v hale, Jakob spustil: „Máme nařízení z Berlína, abychom připravili a odbavili tisíc vězňů k transportu do rižského ghetta v Lotyšsku.“ To všem vyrazilo dech. Jakobovi ztvrdly rysy a dodal: „Odjezd je za osmačtyřicet hodin. Musíme rozhodnout, kdo zůstane a kdo pojede. Bude to těžké rozhodování.“ V místnosti to začalo vřít, lidé křičeli jeden přes druhého, načež Jakob zvedl ruku. „Členové Rady starších a jejich nejužší rodiny jsou z deportace vyloučeni, protože tu mají důležité úkoly, stejně tak příslušníci komanda výstavby, cizinci, Židé žijící v manželství s árijci a veteráni z Velké války. Což nám ten úkol ovšem nijak neusnadňuje.“

Když všichni zprávu vstřebali, rozhostilo se nepříjemné ticho. Jakkoli těžce jsme nesli přelidnění, tohle nikdo nečekal. V Československu jsme si připadali relativně bezpečně, takže představa, že nás deportují někam jinam, nás děsila.

„Jak můžeme odesílat lidi vstříc tak nejistému osudu, když kolují zvěsti o táborech nucených prací?“ položil Leo Janowitz otázku, která vyjadřovala obavy většiny z nás.

„Máme žádat dobrovolníky z těch, co se zoufale toužili dostat pryč, nebo vybírat jen ty tělesně zdatné?“ chtěl vědět někdo další.

„Jestliže odešleme celé rodiny, jak to tam bude s malými dětmi a starými lidmi?“ zeptal jsem se.

Jakob si ztěžka vzdychl. „To všechno jsou otázky, které budeme muset vzít v úvahu, protože pokud vybereme jen ty zdravé, jejich příbuzní budou zcela určitě chtít odejít s nimi.“ Nastalé ticho tížilo jako kámen.

„Ať se rozhodneme jakkoli, musíme ochránit děti,“ zdůraznil jsem a ostatní souhlasně zamručeli. Jakob přikývl, ale do očí se mi nepodíval. Jakmile byla schůze rozpuštěna, zašel jsem za Gondou Redlichem, vedoucím péče o mládež, se kterým jsem spolupracoval v Praze.

„Musíš mi pomoct zachránit děti,“ naléhal jsem. Dohodli jsme se, že na tom budeme pracovat společně, a celé dva dny a noci jsme byli vzhůru a snažili se jich ze seznamu deportovaných vyreklamovat co nejvíc. Jak hodiny odtikávaly čas, tlak začínal být neúnosný. Gonda seděl za stolem a kontroloval jména, zatímco já jsem spěchal z ubikace na ubikaci a sháněl kohokoli, kdo by se zasadil o nejzranitelnější děti. Když byl Radě podán návrh, aby všichni sirotci a děti bez doprovodu byli odesláni jako první na základě argumentu, že neexistuje rodinný příslušník, který by tomu bránil, já s Gondou jsme byli zásadně proti. „Jsou nejslabším článkem řetězu, nemají nikoho, kdo by se za ně postavil,“ trval jsem na svém. Zabralo to několik hodin, ale nakonec jsme prosadili výjimku pro všechny děti do čtrnácti let.

„Nevěřil bys, kam až jsou lidi schopni zajít, aby se vyhnuli transportu,“ svěřil mi Gonda, když jsme se probírali jmény, jež měla být přidána na soupis odsouzených k odjezdu.

Pohlédli na mě úkosem, ale přikývli.