Přeložila Jana Kunová

GWEN & ART ARE NOT IN LOVE

Copyright © Lex Croucher, 2023

All rights reserved.

Translation © Jana Kunová, 2025

ISBN 978-80-284-0552-6

Tahle byla pro mě

Jeho Výsost král Allmot Anglický tímto na vědomí dává, že turnaj královský na Kamelotu konati se bude počínaje prvním dnem svátků svatodušních.

(Dříve oznámená data prosím neberte v potaz. Stavební práce budou do neděle svatodušní dokončeny.)

Ctění odvážlivci, již ztělesňují ducha rytířského, zváni jsou, by za krále svého utkali se v klání, lukostřelbě, boji pěšmo i v kolbě, až jeden vítězem bude prohlášen o devatenáctém dni srpnovém.

Meče, palcáty a kropáče přivezte si laskavě vlastní, k zapůjčení neposkytujeme.

Když se Gwen vzbudila, poznala, že už se jí zase zdál tamten sen – a že byla hlasitá. Poznala, že to byl tamten sen, protože se celá chvěla vzrušením, údy měla vláčné a tváře mírně zardělé; že se projevovala nahlas, poznala podle toho, že si tmavovlasá dvorní dáma Agnes, která spala v sousední komnatě, hryzala rty, aby se nesmála, a nedokázala se jí podívat do očí.

„Agnes,“ oslovila ji Gwen, posadila se na posteli a upřela na ni osvědčený, dosti pánovitý pohled. „Neměla bys třeba dojít pro vodu nebo tak něco?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ odpověděla Agnes, vysekla pukrle a vyběhla z komnaty. Gwen se s povzdechem zadívala na nebesa svého lože z bohatě vyšívaného těžkého sametu. Asi udělala chybu, když ji poslala pryč tak brzy – Agnes byla mladá a rozmarná a nejspíš teď cestou klevetí s každým, kdo se namane. Aspoň že Gwenina noční dobrodružství nezůstanou v popředí zájmu dlouho. Dnes nebyl jen tak nějaký obyčejný den; konečně začínala turnajová sezona. V tom vzrušení se na všechna trapná šťavnatá soustíčka, která Agnes utrousí před ostatními dvorními dámami, dávno zapomene ještě před polednem.

Jakmile se Agnes vrátila se džbánem vody, Gwen vylezla z postele, zvedla ruce nad hlavu, aby jí Agnes mohla sundat tenkou halenu, v níž spala, a pak už tam jen stála, zívala a mžourala do jitřního světla, zatímco ji dvorní dáma zuřivě drhla a natírala olejíčkem. Agnes zrovna spouštěla přes Gwenina ramena novou spodní košilku, když vtom se otevřely dveře a vstoupil vysoký, bledý mládenec s měděnými vlasy, zahloubaný do štosu pergamenů.

„Vidělas už tohle?“ zeptal se, aniž zvedl oči od stránky.

„Ehm. Gabrieli,“ zadívala se na něj nevěřícně Gwen. „Nejsem oblečená.“

„Skutečně?“ Gabriel vzhlédl a letmo se na ni zamračil, jako by se snad svlékla jemu naschvál. „Aha. Promiň.“

„Staří Řekové o takovýchhle věcech napsali spoustu divadelních her,“ podotkla Gwen. Agnes ji kvapně hleděla zahalit šatem a její úbělová pleť se při tom jemně zarděla. Patrně se nečervenala ani tak kvůli nemravnosti dané situace, jako spíš proto, že skoro všechny ženy u dvora byly do Gwenina bratra neochvějně zamilované. Mnohé se ho pokusily upoutat, leč žádné se to dosud nepodařilo. On na nějaké hovory obecně moc nebyl, jedině s Gwen. Na to byla odjakživa pyšná.

„Staří Řekové psali divadelní hry o oblékání?“ podivil se teď, pořád podmračený. Agnes bez cirátů přes Gwen přetáhla šaty.

„Ne,“ odpověděla Gwen, jakmile jí hlava zase vykoukla ven. Podstatnou část vlasů teď měla v puse. „Špatně jsi pochopil, co… Posloucháš mě vůbec? To tys přišel ke mně, pokud sis nevšiml.“ Gabriel otočil rozečtený list pergamenu a pokračoval na druhé straně. Nedal nijak najevo, že by ji snad vnímal. „Gabrieli. Gabe. Neslyšíš náhodou něco? Nedoléhá k tobě kýs přízračný hlas? Skoro to zní, jako bych k tobě mluvila.“

„Vydrž,“ zarazil ji gestem ruky na znamení, ať chvilku počká. Gwen to zvážila a došla k závěru, že nemá nárok. „Au.“

Gwen po něm totiž se značnou razancí mrskla brokátový střevíček, který jí Agnes právě podávala.

„Přejdi prosím urychleně k věci.“

„Á, tak dobře,“ zabručel Gabriel a dál si mnul hlavu. „Otec mě pověřil, abych se s lordem Staffordem podíval na účty – hlavně na výdaje spojené s turnajovou sezonou, ale všiml jsem si při tom tohohle a řekl jsem si…“ Odmlčel se a podal jí pergamen, aby si ho mohla přečíst sama.

Agnes začala zručně zaplétat Gweniny dlouhé rudé vlasy do copů a Gwen stránku přelétla očima. Byl to obšírný seznam položek. Truhlice hedvábí a damašku, starožitný jídelní servis vykládaný drahokamy, velehory porcelánových váz, to vše mělo v nadcházejících měsících opustit královskou pokladnici. Teprve když došla k řádku na konci stránky, na němž stál zápis o biblické tapiserii Rút a Naomi, jež momentálně visela v jejích komnatách, pochopila, o co kráčí.

„To je moje věno,“ pronesla zvolna. „Gabe. Moje věno.“

„Hádám, že už přišel čas,“ odvětil Gabriel se soucitným výrazem.

„Do hajzlu,“ řekla Gwen a ztěžka dosedla do nohou lože.

„Do hajzlu,“ přisvědčil Gabriel.

To, že je zasnoubená už od narození, a k tomu za někoho svého věku, by pro Gwen teoreticky mohla být útěcha. Nemohla se tím pádem dočkat žádného ošklivého překvapení, žádných snah navázat nové politické spojenectví prostřednictvím sňatku s nějakým obstarožním urozeným otravou. Jak se říká, lepší je zlo, které znáš.

O muži, jemuž ji zaslíbili, to bohužel platilo až příliš doslovně. Artuš Delacey, dědic titulu lorda z Maidvale, byl – podle Gwenina mínění – zlo jako vyšité.

Poprvé se setkali v den, kdy se narodila, pouhé holátko, a už jeho snoubenka; jemu byly dva roky, do Kamelotu si to přihasil se svými rodiči a stovkami dalších rodů, které se ucházely o královskou přízeň. Dokázala si živě představit uražený, předem rozčarovaný výraz v Artušově tvářičce, když na ni shlížel do kolébky. Často přemýšlela, jestli její rodiče nezvažovali vzít to od podlahy a pojmenovat ji Ginevra, aby šli opravdu do páru, než se včas zalekli a s ohledem na rozpačitý odkaz mimomanželských aférek zmíněné dámy se švarnými rytíři zvolili radši Gwendoline.

Její první skutečná vzpomínka byla, jak jí Gabriel potají přinesl za kuchyni kousek teplého, voňavého medovníku, protože s brekem vyváděla.

Druhá byla, jak jí ho Artuš vzal. Stalo se to před šestnácti lety, ale pořád se pro ten medovník zlobila.

Kromě jiného.

Na mši ji tahal za vlasy. Na slavnostech se jí nemilosrdně posmíval. Na nádvoří jí před očima nejposlednějších šlechticů a šlechtičen podrazil nohy, a když tam s rozbitým kolenem ležela rozpláclá na dláždění, povýšeně ji překročil. První předzvěst léta věštila Artušovu návštěvu, a tak se postupně začala hrozit světlejších rán a rozkvetlých hložin. O svých devátých narozeninách ho chtěla předstihnout a nastražila před jeho komnatu past. Přemluvila Gabriela a společně mu přes dveře natáhli slabý provázek; velkolepě o něj zakopl a nadvakrát si zlomil zápěstí. Za týden ho stráže zadržely při pokusu jednoručně jí oknem do ložnice nacpat divokou kočku.

Nato v září královna zdvořile navrhla, že by snad bylo nejlépe je od sebe prozatím odloučit. Když se Gwen tu novinu dozvěděla, samým štěstím celý den hopsala po hradu, nadšená vyhlídkou na Artuše prostá léta. Večer však náhle dohopsala, protože zaslechla, jak otec o Artušovi mluví jako o jejím „nastávajícím“.

„Gabe,“ řekla, poté co bratra vyhledala v jeho oblíbeném koutě knihovny. „Co znamená, když je někdo tvůj nastávající?“

„Že jednou budete manželé,“ odpověděl Gabriel a vzhlédl od knihy.

„Toho jsem se bála,“ hlesla chmurně. „Kdo je tvoje nastávající?“

„Já žádnou nemám.“

„To není fér.“

„Ne,“ vzdychl Gabriel. „To nejspíš není.“

Ke společným snídaním, jež dříve patřily k pravidelnému rytmu Gwenina života, se v posledních letech rodina scházela stále řidčeji. Pečlivě dodržovaná rovnováha pracovního a soukromého času, díky níž mohl král zdlouhavě diskutovat se synem o ekonomice nebo si s dcerou zahrát bleskovou partii šachů, vzala zasvé, jakmile začalo v království sílit napětí; s královnou teď měli denní rozvrh od svítání do večeře nabitý schůzemi rady, veřejnými audiencemi a rozhovory s diplomatickými zástupci, jež se protahovaly dlouho do večera. Gwen i Gabriel se přizpůsobili, obvykle snídali sami na krytém balkonu, oáze klidu v rušném hradu.

Zbytek Gwenina dne se řídil přísným rozvrhem, který si sama sestavila. Po snídani si vyšla na ranní procházku a Agnes se jí mlčky loudala v patách; obědvala většinou ve svých komnatách a poté si četla nebo cvičila na harfu. Podvečer vždy věnovala ručním pracím. Už tři roky na obrovskou přikrývku s úzkostlivou péčí vyšívala snítky bílých růží a modrých pomněnek, a to na radu své matky; její následná slova o „manželském loži“ a „svatební noci“ se Gwen rozhodla neprodleně zapomenout. Vyšívala ráda – líbila se jí ta jistota, to uklidňující opakování a souměrnost – a s jehlou v ruce snadno ztišila mysl a účel přikrývky mohla cíleně ignorovat.

Sem tam povečeřeli v kruhu rodinném v soukromé jídelně, ale většinou otec nedal jinak a Gwen s ním musela do velké síně, kde na ni při jídle zíraly stovky očí v sále nabitém dvořany, panoši a spoustou dalších odrůd nohsledů.

Ze srdce si vážila těchhle rán, kdy seděla sama s Gabrielem na balkoně pod hustým příkrovem plaménku a zimolezu a mohla odsunout stranou zbytky snídaně a půl hodinky ho lenivě školit v šachu, než opět vpluje do známé denní osnovy.

Dnes ráno hrál Gabriel obzvlášť mizerně. Přestože se ještě plně nevzpamatovala z otřesného zjištění o věnu, za pouhých deset minut už ho měla na lopatě.

„Hraješ naschvál špatně, protože mě lituješ?“ zeptala se, zatímco se mračil na figurky.

Gwen šachy milovala. Rozhýbávaly v ní jakýsi skrytý sval, část mysli, která obyčejně zůstávala bez užitku; proto hrála vypočítavě, nemilosrdně a nenechávala svému protivníku příliš prostoru, aby se třeba jen chviličku bavil.

„Každý nežije pro vítězství a porážky, nedozírné vrcholy i propasti černých a bílých čtverečků,“ odvětil Gabriel a bez špetky strategie posunul věž přesně tam, kde byla před dvěma tahy. „Promiň. Já jen prostě hraju šachy takhle špatně.“

„Ani tvůj kocour nehraje šachy takhle špatně,“ řekla posměvačně. „A když jsme u toho, šachmat.“

„Vida. Výborně. Skrznaskrz jsi rozdrtila mé už tak vratké sebevědomí.“

„Nechtěj po mně, abych tě litovala, zrovna když se rozehřívám k výsměchu. To od tebe není sportovní.“

Gabriel se jen s povzdechem opřel a mžoural přes cimbuří. Gwen se zadívala stejným směrem. Ze severní strany hradu, kde se nacházely královské komnaty, nebránilo vyhlídce nepřehledné město. Odsud Gwen viděla sad a stáje a v lukách za vnější hradbou vrcholek velké dřevěné stavby, která tam v uplynulých několika měsících vytrvale pomalu rostla. Jako mravenci se po ní hemžili dělníci a chystali všechno na nadcházející turnajovou sezonu. Nebe bylo mlžně modré, počasí na konec jara už dost teplé, ze stromů opadávaly závěje květů a pokrývaly hladinu vodního příkopu. Za jiných okolností by to byl po všech stránkách báječný den.

„Třeba už bude lepší,“ prohodil nakonec Gabriel, protože i bez ptaní přesně věděl, na co myslí. „Neviděla jsi ho spoustu let.“

„Viděla jsem ho loni,“ namítla. „Zdálky. O svatomichalské slavnosti, kterou hostil ten příšerný hrabě a tys zůstal doma s chřipkou.“

„A?“

„A on se na mě šklebil přes celou síň, pak něco pošeptal pážeti a oba se smáli, až málem spadli ze židlí.“

„Nemůžeš vědět, že se smál tobě.“

„Ukazoval na mě. Šklebil se. Taky… mě napodoboval.“

„Jak?“

„Můj tanec.“

„Aha,“ řekl Gabriel. „No…“

„Buď mi pomáhej, nebo mlč,“ zarazila ho Gwen a sklesle se svezla na stůl.

„To mě mrzí,“ pronesl, natáhl se k ní a nemotorně ji pohladil po vlasech. „Vážně. Víš, že bych ti pomohl, kdybych mohl.“

To Gwen věděla. Měl až moc měkké srdce; on by ji do politicky motivovaného sňatku nikdy nenutil, i kdyby to nevímjak potřeboval. Jednou se stane králem a bude o takových věcech rozhodovat. Gwen bylo jasné, že z toho má strach jako z ničeho jiného. Už roky se dost hlasitě šeptalo, že je příliš slabý – příliš jemný –, příliš tichý na to, aby vládl, a otec se ho bezúspěšně snažil přimět, aby projevoval víc bojovnosti a rozhodnosti. Gabriel to řešil tak, že při každé příležitosti utíkal ke knihám a účetním záznamům, jako by doufal, že pokud zmizí v nejodlehlejších a nejzaprášenějších koutech hradu, všichni na něj zapomenou a králem korunují někoho jiného.

Gwen to nepovažovala za příliš pravděpodobné.

„Jak vypadal?“ zeptal se Gabriel a Gwen chvíli nechápala, o čem mluví, než si vzpomněla, že probírali její nejméně oblíbené téma.

„Jako slouha Satanův,“ řekla. Gabriel povytáhl obočí. „Ále, co já vím. Samolibě? Namyšleně? Nepříjemně? Nechal si narůst dlouhatánské vlasy a pořád jimi pohazoval, aby se dámy červenaly.“

„A červenaly se?“

„To víš, že ano,“ broukla mrzutě. „Agnes se prořekla, že po venkově rozsévá zmar a zkázu.“

„To jsem slyšel taky. Panny připravené o věneček. Hospody vypité do sucha. Stromy vyvrácené z kořenů.“

„Myslíš, že se o tom doslechl i otec?“ zeptala se nadějně.

„Možná nějakou tu šeptandu,“ odpověděl Gabriel a zase se opřel. „Ale nic zásadního. Nestačilo by to, aby odvolal dohodu, která platí už desítky let.“

Gwen vzdychla. „Gabrieli. Kolik zlata bych ti musela podstrčit, abys mě zavraždil?“

Věnoval jí posmutnělý úsměv. „Gwendoline. Neber si to osobně, ale na to prostě nemám. Zabil bych tím ovšem dvě mouchy jednou ranou, což?“

Gwen se ponuře zasmála. „Že by tě zprostili královských povinností kvůli takové drobnosti, jako je sestrovražda, na to bych raději nespoléhala.“

„Ne,“ souhlasil Gabriel. „Ale třeba by si dvakrát rozmysleli, než by mi vrazili do rukou meč – aspoň něco, ne?“

Dveře na balkon se rozletěly tak náhle, že oba nadskočili; stál v nich lord Stafford, otcův nadmíru nabubřelý správce, a vypadal značně uříceně. Měl na sobě nohavice tak jedovaté žlutozelené barvy, až musela Gwen párkrát zamrkat, aby opět nabyla plného rozsahu vidění.

„Vaše královská Výsosti,“ vyhrkl na Gabriela zoufalým tónem. „Ceremoniál.“

„Prokrista,“ řekl Gabriel, prudce vstal a přitom shodil na zem šachovnici. „Pardon! Já zapomněl. Už jdu, už jdu.“

Stafford ustoupil, aby mohl Gabriel projít, a potom probodl pohledem Gwen, která vkleče sbírala figurky.

„Vás rovněž očekávají.“

„No, když tak hezky prosíte,“ odvětila Gwen a schválně co nejpomaleji se narovnala do stoje, „jak bych mohla odmítnout?“

Turnajová sezona měla doopravdy začít až příští týden, ale zahajovací ceremoniál svedl všechny rytíře a urozené rody dohromady v předstihu, a tak měli příležitost vzájemně se poměřovat, plánovat námluvy a začít na výsledek sázet peníze, dobytek a manželky. Obrovské tribuny severně od hradu obklopující veliké kolbiště, které se dalo uzpůsobit ke klání, kolbě, pěšímu souboji i lukostřeleckým závodům, se každý rok stavěly nanovo; stavba se kvůli různým překážkám jako vždy zpozdila a měla být hotová až těsně před prvním soutěžním utkáním, a tak se zahajovací ceremoniál musel konat na největším, nejjižnějším hradním nádvoří. Gwen očekávali na královském balkonu, jenž se nad ním vypínal a využíval se k proslovům, vystoupením a nepochopitelně populárnímu rodinnému mávání.

V dětství v ní turnajová sezona neprobouzela žádný zvláštní zájem; měla ráda svůj zaběhnutý řád, milovala, když se plány každý den uspokojivě opakovaly, a turnaj tohle narušoval tak hluboce, že kvůli tomu rok co rok trucovala a často se snažila číst si v klíně knížku, zatímco se kousek od ní rytíři utkávali o přízeň jejího otce. V posledních několika letech však zjistila, že jisté aspekty turnaje jí tu změnu životního rytmu dokážou vynahradit.

Když dorazila na balkon, její matka a otec už seděli na dřevěných trůnech, které sem dali pro tuto příležitost pracně přestěhovat. Gabriel v křesle po otcově boku držel záda rovně jako prkno a snažil se usmívat. Ona přešla na druhou stranu k matce, a než se posadila, věnovala davům shromážděným dole vlažné, neformální zamávání.

„Nevím, co to s tou rukou provádíš,“ ucedila matka koutkem úst, „ale okamžitě s tím přestaň.“

Nádvoří bylo velké, dlážděné a obdélníkové, na jednom konci se vcházelo do velké síně a na opačném vedl klenutý průjezd na menší nádvoří se stájemi. Po jeho obvodu se tísnilo vyšňořené dvořanstvo a rytíři za jásotu či občasného bučení jeden po druhém vjížděli z menšího nádvoří a byli představováni i se svým rodem a mecenáši.

Táhlo se to snad celé hodiny. Gwen cítila, jak její pozornost opadá a jak se v křesle s tvrdým opěradlem stále více hrbí.

„Ke hrám se přihlásilo nezvykle mnoho kultistů,“ podotkla tlumeně královna, když za nepříliš nadšeného potlesku přijížděl kdosi další.

„Je to nezvyklé, leč vítané,“ odvětil král a pohledem sledoval rytíře, který se svižně blížil. „Stafford na můj pokyn dbal na to, abychom se vynasnažili tu propast překonat, a jak se zdá, jeho úsilí se vyplatilo.“

„Tvůj bratranec tu ovšem není,“ podotkla královna. To už představovali dalšího účastníka, a když ho spatřila, přimhouřila oči. „Á – ale jak vidím, poslal svého psa.“

Gwen sledovala, jak na nádvoří bez úsměvu vjíždí bledolící, jakoby průsvitný sir Marlin. Šeptem se mu častěji přezdívalo „Kudla“, jelikož byl malý, hubený a nebývale krvežíznivý. Mezi králem a Kudlovým mecenášem a lenním pánem lordem Willardem vládly poněkud napjaté vztahy, mírně řečeno. Když totiž minulý král zemřel bez přímého dědice, strhla se menší potyčka o moc, a přestože byl trůn přislíben Gweninu otci, Willard se o něj začal také ucházet, povzbuzen podporou mnoha vyznavačů artušovského kultu – ti upřímně věřili v magii krále Artuše a jeho divotvorných kumpánů, v příběhy, které dobří křesťané dávno měli za pouhé báje a pověsti –, a postupně se vypracoval v legitimní hrozbu. Schylovalo se ke skutečné bitvě, ale zarazil ji příhodný vpád norského krále, který se chtěl o Anglii rovněž pokusit. Většina šlechty se však pod vedením Gwenina otce proti němu spojila a vyhnali ho ze země.

K atmosféře na rodinných srazech to nepřispívalo. Gwen se s lordem Willardem setkala jen jednou a vůbec se jí nezamlouval; byl velmi vysoký, tvářil se ponuře, mluvil úsečně a v obrovitánském tmavém plášti, celém pošitém všelijakými kultistickými symboly, vypadal jako nevrlý netopýr.

Když sir Marlin přejížděl nádvoří, ozval se jen řídký potlesk, zato nemálo sykotu. Po něm herold ohlásil statná dvojčata bodrého vzezření, sira Beldishe a sira Beldishe, načež nastala před další halasnou fanfárou pomlka. Gwen zaslechla, jak to davem zvědavě zašumělo, a zbystřila sluch.

„Proboha živého, zase tahle fraška,“ povzdychla si její matka. Gwen se předklonila, chtěla vidět, co se děje za davem zaclánějícím v průjezdu na nádvoří. Tahle fraška byla zlatým hřebem jejího léta – ne, jejího života – a upřímně řečeno, tím jediným, proč stálo za to turnaj navštívit.

„Lady Bridget Leclairová!“ vykřikl poněkud zdráhavě herold, vousatý muž jménem sir Blackwood. „Z rodu Leclairů.“ Dav propukl v posměšné hulákání a řehot, všichni se strkali, aby lépe viděli. Lady Leclairová si jich nevšímala, nepohnula ani brvou, když ji obrovský kůň nesl přes nádvoří pod korouhví, na níž bylo na tmavě kaštanovém pozadí vyšito zlaté kolo. Rovné černé vlasy měla přesně zastřižené nad čelem a nad širokými rameny; správně měla vypadat legračně, jako přerostlé páže, ale kdovíproč jí to dokonale sedlo. Dokonce i z výšky Gwen rozeznávala její neúhybný pohled, tmavé řasy na pozadí zlatohnědé pleti. Zásluhou svědomitého špiclování Gwen vyzvěděla, že lady Leclairová je o rok starší než ona a je Tajka, z rodu pocházejícího ze Suchothajského království. Gwen se na to místo pokusila co nejnenuceněji zeptat Gabriela; sáhl po jakési knize a oblažil ji podrobným a zcela neužitečným výkladem o obchodních přístavech.

Přímo před Gweninými zraky někdo trefil lady Leclairovou do hlavy mincí. Rytířka ani neucukla, s jistotou sevřela otěže, naklonila se a uklidnila koně. Rty se jí nepatrně pohybovaly, když mu něco šeptala do ucha. Jediná žena mezi rytíři v celé zemi – nejspíš na celém světě –, a snášela všechno to pokřikování, rozruch a posměch tak pokojně, jako by se projížděla venkovskou krajinou.

„Nevím, proč musíme snášet tohle směšné divadlo –“ spustila královna, ale král ji zarazil gestem ruky.

„Má právo tu být, Margaret. Když to ještě letos přetrpíš, třeba to vzdá.“

Gwen je pořádně neposlouchala. Zničehonic se jí v živých barvách vybavil sen, co se jí v noci zdál.

Odehrával se v první den klání a Gwen seděla na královské tribuně. Její rodiče tam nebyli, zato Gabriel ano, na hlavě měl klobouk s obrovským pérem a neustále jí do ucha recitoval Chaucera. Zvyk rytířům velel vzdát králi před zahájením souboje čest tím, že přistoupí ke královské tribuně, pokloní se a obdrží královské svolení, a v tom snu lady Leclairová přijela na jednorožci až úplně ke Gwen a nabídla jí darem světle růžovou růži. Když po ní Gwen sáhla, Bridget se na ni darebně usmála, rukou v železné rukavici jí jemně přitáhla bradu k sobě a pak ji políbila tak náruživě, že Gabriel přestal recitovat verše, pípl: „Jemináčku!“ a spadl z trůnu.

„Vaše Výsosti,“ pronesla lady Leclairová nebezpečně hlubokým hlasem a zajela Gwen prsty do vlasů.

„Nejkrásnější mezi rytíři,“ zašeptala na to Gwen chraptivě.

Věděla, že často mluví ze spaní; když se probudila, poznala, že tentokrát tomu tak rozhodně bylo a že ji Agnes slyšela. Zřejmě opakovaně. Nezbývalo než doufat, že toho neřekla víc.

Gwen si ani neuvědomila, že se zvedla z křesla, křečovitě se drží okraje balkonu a žíznivě sleduje, jak se k ní lady Leclairová blíží, dokud si její matka významně neodkašlala. Ohlédla se a zjistila, že na ni celá rodina civí. Povolila prsty a zalétla pohledem dolů na nádvoří přesně v okamžiku, kdy lady Leclairová vzhlédla; jejich oči se setkaly a rytířka ji pozdravila téměř neznatelným pokývnutím, než pobídla koně a jela dál.

Kristepane, pomyslela si Gwen, když s jasným ruměncem na tvářích opět usedala. To snad ne, už zas.

Jestli se Artuš v příštích pár vteřinách nepohne, ten muž ve velikánských botách mu rozdrtí lebku. Ta myšlenka se mu chvilku vznášela v hlavě, až mu náhle došlo, co to ve skutečnosti obnáší, a v posledním okamžiku se odvalil stranou.

„Padej ven!“ zahřímal muž.

„Vždyť už venku jsem,“ upozornil ho Artuš a zašilhal na něj ze země. „Sám jste mi sem pomohl. Mnohokrát děkuji za ochotu.“

„Ty drzej malej –“ Tentokrát Artuš uviděl botu s větším předstihem a vyškrábal se na nohy. Celý předek tuniky měl od bláta a mimoděk si uvědomil, že ztratil klobouk.

„Velice mě těšilo,“ prohlásil s menší úklonou. „Skutečně znamenitý podnik, prvotřídní, vpravdě nad očekávání.“ Otočil se k odchodu, ale vtom mu něco došlo, a tak se ještě zarazil. „Ach – neviděl jste Sidneyho?“

„Jakýho sakra Sidneyho?“

Odkudsi z hostince se ozval hlasitý výkřik, jedno okno v přízemí se rozletělo a za několik vteřin z něj vypadl malý, statný mládenec. Křečovitě svíral cosi, co vypadalo jako polovina jeho kabátu.

„Á,“ zajásal Artuš. „Tak už nic.“

„Tady jsem!“ zařval poněkud nadbytečně Sidney. „Bez starosti. Akorát… nemůžu najít ten svůj zatracenej… nůž.“

„A tohle je zase kdo?“ štěkl brunátný hostinský. „Tvoje tělesná stráž? Jde se za tebe poprat, protože to sám neumíš?“

„Tedy, vy to říkáte velice pohrdlivým tónem, ale v podstatě – ano.“

Hostinský k němu vyrazil se zdviženými pěstmi; Artuš se honem dal na ústup a málem se svalil naznak.

„Koně jsou vzadu!“ houkl na něj Sidney a pro větší důraz zamával půlkou kabátu nad hlavou.

„Pravdu díš,“ řekl Artuš a horempádem vyrazil za roh hostince. Slyšel, jak za ním Sidney supí a sotva drží krok.

„Neměl jsi náhodou odvíst pozornost?“ funěl Sidney.

„Ehm. Měl. Ale jaksi jsem – neudržel pozornost.“

Když zahnuli za další roh, koně k nim obrátili nesouhlasný pohled. Artuš se pokusil na svého vyšvihnout jedním skokem, ale přepočítal se a málem sletěl na druhou stranu.

„Je to dobrý,“ řekl Sidney, jakmile se vyškrábal do sedla a střelil pohledem za sebe. „Nejde za náma.“

„Skvělé,“ odtušil Artuš a zvolna otočil koně dokola.

„Počkat,“ vyhrkl Sidney. „Tak jde. Rozhodně jde. A má velkej klacek, Arte. Hotovou kládu.“

„Má to někdo štěstí,“ podotkl Artuš, zaryl paty a kůň vyrazil klátivým cvalem po silnici. Sidney se držel hned za ním.

Když po dvou hodinách dorazili na velké nádvoří před hlavním domem, poznal Artuš podle slunečních hodin, že je půlka odpoledne pryč. To ho mírně znepokojilo. Nebyla ještě před chvílí půlnoc? A když jsme u toho – je tedy vůbec středa?

„Je středa?“ zavolal na Sidneyho, jakmile sesedli a předali koně chlapci ze stájí. U vchodu pro služebnictvo stál velký sud s dešťovou vodou; zamířili k němu a začali se svlékat, aby se zbavili nejhoršího bahna.

„Jak to mám vědět?“ zahuhlal Sidney. Zrovna si přetahoval tuniku přes hlavu.

„Není to snad tvoje práce, vědět věci?“

„Ne. Moje práce je udržet tě naživu. A naživu seš, no ne?“

„Patrně ano,“ konstatoval Artuš a prohlédl se, jestli někde nenajde známky smrtelného poranění. Na rameni se mu klubala velká modřina od pěsti hostinského.

„Co můj obličej?“

Sidney zkřivil tvář. „Bože můj. Příšernej. Fakticky ošklivej.“

„Ne, myslím – mám ho hodně pomlácený?“

„Jo tak. To ne. V pohodě. Trochu rozražený obočí.“ Artuš se naklonil nad sud a zahleděl se na svůj odraz. Ve skutečnosti měl obočí rozražené poměrně hodně, pořád ještě krvácelo.

„Artuši,“ ozvalo se za ním přísně. Otočil se a spatřil paní Ashworthovou, šedovlasou ženu, která mu kdysi dělala chůvu. Mračila se na něj ze vchodu pro služebnictvo. „Proč stojíš polonahý na dvoře?“

„Zdravíčko, Ashworthová. Je dnes středa?“

„Proč jsi polonahý a krvácíš?“

„Nechápu,“ otočil se Artuš k Sidneymu, „proč mi nikdo z mého personálu nedokáže ten dotaz ohledně středy zodpovědět.“

„Je čtvrtek!“ zavolala na něj unaveně pradlena, která šla zrovna kolem. To, že jsou oba do půl těla, ji nijak nerozrušilo.

„Konečně!“ zvolal Artuš a oslavně zvedl ruce nad hlavu. „Nechť ta žena dostane přidáno.“

„Tohle neříkej,“ okřikla ho zostra paní Ashworthová. „Víš, že nemůžu.“

V normální domácnosti by do mezd a jejich zvyšování neměla bývalá chůva co mluvit – vlastně by se v každé normální domácnosti dalo čekat, že si chůva najde místo jinde, když její svěřenec dosáhl zralého věku devatenácti let a žádné další potomstvo není na cestě. Po smrti Artušovy matky však paní Ashworthové neoficiálně připadlo vedení domácnosti. Když se lord Delacey oženil podruhé, nastal krátký boj o moc, ale jakmile i druhá manželka želbohu odešla na věčnost, paní Ashworthová navázala na svou předchozí činnost. Artušův otec tvrdil, že se všechno řídí jakoby samo, ale když se u dveří objevil nějaký kupec, bard s falešným hlasem nebo nezaměstnané páže a ptali se, kdo to tu má na starost, vždycky zavolali Ashworthovou.

„Pořád stejně krásná, Joyce,“ zazubil se na ni Sidney.

„Platy zvyšovat nemůžu, ale vyhazovat lidi můžu,“ pronesla paní Ashworthová a podezíravě si ho změřila. „Schovej to, Sidney – ještě někomu vypíchneš oko.“

„Vy lichotnice,“ odvětil Sidney, ale pospíšil si dovnitř, aby se oblékl, a Artuš následoval jeho příkladu.

„Je doma?“ zeptal se Ashworthové, když ji míjel, a snažil se o neutrální tón.

„Je u sebe v pracovně,“ odpověděla a soucitně naklonila hlavu, což Artuš z duše nesnášel. „Kvůli něčemu zuří, Arte. Neměl jsi dnes někde být?“

Artuš si marně lámal hlavu. „Nemám ten dojem. Ale koneckonců – možná? Jestli je tedy čtvrtek.“

„Je čtvrtek.“

„No dobře. Tak já za ním zajdu a zjistím, co chce.“

Když umytý a oblečený Artuš vstoupil, lord z Maidvale seděl u svého stolu a psal dopis. Vedle kalamáře stála poloprázdná karafa vína. Artuš doufal, že si jednoho krásného dne nádoby splete.

Zdi pracovny pokrývaly portréty, erby, stará osvědčení původu a rozměrný rodokmen, jehož význam hlásal do světa zlatý ořechový inkoust. Na čestném místě na jižní stěně dříve visela mapa; matka tam s Artušem sedávala, dělili se o hromádku bonbonů z růžové vody a šafránu a ona ho seznamovala se stále dalekosáhlejším světem. Ukazovala mu širá moře, vzdálené světadíly rozkládající se k východu; Írán, místo, které znal pouze z příběhů a z nějž se jeho prarodiče vydali na dlouhou cestu do Anglie. Tlustým prstíkem jezdil po čarách a ještě ničemu pořádně nerozuměl; když konečně dospěl do věku, kdy ho začaly napadat otázky, matka už byla dávno po smrti.

Rok po jejím pohřbu se sem tajně vplížil, hledal nějaké památky na ni, ale mapa už byla pryč.

Když teď Artuš vešel dovnitř, lord Delacey vzhlédl. Ve tváři byl silně zarudlý.

„Kde jsi sakra byl?“ zeptal se. „Ne, neodpovídej, nechci to vědět. Uhodneš, co právě teď píšu?“

„Báseň?“ zkusil to Artuš rozmrzele a opřel se zády o zavřené dveře.

„Velice vtipné,“ řekl otec. „Píšu králi. Píšu králi poníženou omluvu a slovo ‚promiňte‘ jsem už použil ve všech možných jazycích, které znám. Pročpak myslíš, že to dělám?“

„Protože jazyky ti docela jdou, kdežto s poezií jsi na štíru?“ opáčil Artuš, a ještě než mu ta slova přešla přes rty, věděl, že přestřelil. Stačil uhnout, dřív než se kalamář roztříštil o dveře těsně vedle jeho hlavy. Inkoust stékal po dřevu do loužičky na podlaze a vsakoval se mu do bot. Věděl, že má potřísněný obličej, přesto na otce upřel vzdorovitý pohled a záměrně kapičky nesetřel.

„Měl jsi dnes být na zahajovacím ceremoniálu, Artuši,“ zasyčel otec výhrůžně. „Říkal jsem ti to tisíckrát. Turnaj.“

Artuš se pro zklidnění nadechl. Nic takového mu otec neřekl. Věděl, že se turnaj bude někdy v dohledné době konat a že se ho má letos zúčastnit, ale na konkrétní podrobnosti nikdy nepřišla řeč; předpokládal, že jednoho dne ho otec do téhle místnosti dokope a rozkáže mu, ať vyrazí na cestu, ale zkrátka na to nedošlo. Až na to, že na cestu zjevně vyrazit měl, ale otec mu to opomněl sdělit a teď za to samozřejmě nějak může on. Už otvíral pusu a chtěl se bránit, jenže potom mu pod nohou křupl skleněný střep, a tak si to rozmyslel.

„Omlouvám se,“ procedil přes zaťaté zuby. „Zapomněl jsem.“

„Když jsem tě pojmenoval, Artuši, očekával jsem od tebe víc…“

Artuš věděl, že teď může aspoň na pár minut bezpečně přestat poslouchat. Slovo od slova stejný monolog o „pokrevní linii“ a „dynastii“, o zrádném Mordredovi, jenž zplodil Melehana, jenž zplodil dlouhou řadu věčných zklamání, a ponejvíce o všech způsobech, jimiž Artuš nedostál odkazu dávného velkého krále, dokáže člověk vyslechnout jen v omezeném počtu opakování. Artuš Pendragon, údajný Artušův příbuzný z kdovíkolikátého kolene, zaujímal v otcových kázáních tak čelní místo, že kdyby se Artuš propadl časem a setkal se s ním, v první řadě by ho nakopal rovnou do toho jeho zatraceného kulatého stolu. Pokud kdy vůbec byli královského původu, podařilo se rodu Delaceyů tyto vysoké styky za posledních několik staletí mimořádně zdárně promarnit; jediný skutečný odkaz představovala vpravdě vyšinutá posedlost Artušova otce jménem Pendragonů a tyhle proklaté proslovy.

„Pojedeš teď,“ uzavřel lord Delacey konečně a vrávoravě si stoupl. „Ať ti Ashworthová sbalí věci. Zůstaneš tam přes léto.“

„Cože?“ narovnal se Artuš. „Přes léto? Celé léto?“

„Přišel čas, aby ses začal oficiálně dvořit princezně Gwendoline,“ řekl otec. Artuš na něj jen vyjeveně zíral. „Zavři pusu, Artuši. Už dávno jsi měl dospět, přestat se chovat tak zatraceně sobecky a dokázat v životě něco úctyhodného. Budeš k ní milý, aby sis získal její důvěru – budeš přímo vzorem oddaného snoubence. Očekávám, že mi budeš psát – dívej se na mě, když s tebou mluvím –, psát, Artuši, a informovat mě o veškerém dění na Kamelotu. Nic nevynechávej.“

Artuš k tomu mohl podotknout něco o otcově trapné touze sbírat drby jako nějaký znuděný, dutohlavý dvořan, ale karafa s vínem byla zjevně dost těžká na to, aby dokázala způsobit vážné zranění, a tak raději jen přikývl a obrátil se k odchodu.

„Budižkničemu,“ zaslechl ještě otcovo zamumlání, než za sebou zabouchl dveře.

Sidneyho našel v zahradě, házel tam veverce kousky chleba.

„Jedeme na Kamelot,“ sdělil mu mdle. Sidney vzhlédl a zazubil se. „Netvař se tak zatraceně šťastně.“

„Nemůžu si pomoct,“ řekl Sidney. „Miluju pořádný město. Ženský. Chlast. Bankety. A na Kamelotu jsem ještě nebyl.“

„Co slovo, to perla.“

„Kromě toho,“ pokračoval Sidney, jako by Artuš nic neřekl, „změna prostředí by ti mohla prospět. Třeba ti pomůže, abys nebyl tak… ustýskanej kvůli víš komu.“

„Nejsem ustýskaný,“ řekl Artuš, vzal si chleba, který Sidney rozhazoval, a zakousl se do něj. „Fuj, je tvrdý.“

„Proč myslíš, že ho vyhazuju? Taky mám dojem, že ho chvilku ožužlával pes.“ Rozesmál se, když Artuš sousto okamžitě vyplivl na dláždění. „To jsou způsoby, Arte. Před pannou nevěstinkou tohle dělat nemůžeš.“

Artuš se zašklebil. „Běž říct Ashworthové, ať mi sbalí věci. Zůstaneme tam do září.“

„Kdo si myslíš, že jsem?“ prohlásil Sidney a narovnal se. „Nějakej tvůj blbej sluha?“

„Jak já tenhle vtip nesnáším,“ vzdychl Artuš sklesle. „Vem vína, co uvezeš. Bude to hodně dlouhé léto.“

Věci jim poslali napřed, a jakmile se vymotali z venkovských cest kolem maidvaleského panství, bylo to ke Kamelotu v podstatě rovně za nosem, pořád po stejné dlouhé silnici, a tak stačilo správně nasměrovat koně a mohli si dát pohov.

„Kdys ji viděl naposledy?“ zeptal se Sidney, když jeli líným krokem vedle sebe, a naklonil se přes mezeru, aby Artušovi podal lahev vína.

„Nevím. Už to budou celé roky,“ odpověděl a dlouze si přihnul na kuráž.

„Nevypadá zle,“ vyjádřil se Sidney. „Aspoň co jsem slyšel.“

„Ne. Kámen úrazu je její povaha,“ řekl Artuš temně. „Víš, že mi zlomila zápěstí?“

„Jestli to vím? Dost možná to mám vytetovaný zevnitř hlavy. Vyprávěl jsi mi to snad stokrát.“

„Nikdy se mi úplně nespravilo.“ Jak se blížili k hradu, píchla Artuše v ruce ozvěna bolesti. „Proto pořádně neudržím meč.“

„Jo,“ rozesmál se Sidney. „To je určitě tím.“

„Je hrozná, Side. Neznám nikoho jiného, kdo by se tak vyžíval ve svém majestátu. Už v pěti letech se po mně vozila, komandovala mě a chodila na mě žalovat mému otci. Když jsme pak byli starší, začala si o mně zapisovat do deníčku spoustu hnusáren, a když si myslela, že se nedívám, schovávala si ho pod stromem jako nějaká praštěná veverka.“

„No,“ nadhodil Sidney chlácholivě, „už nejste děti, ne? Třeba se změnila.“

„Pochybuju,“ řekl Artuš. „Když už, spíš ještě k horšímu.“

„To je zdravej přístup,“ řekl Sidney. „Tak se ještě napij.“

Vodní příkop překročili někdy uprostřed noci; dalo trochu práce vysvětlit strážím, že mají otevřít bránu, a Sidney musel prohrabat kapsy, aby našel dopis s pečetí lorda Delaceyho, ale královi muži se nakonec neochotně rozestoupili a vpustili dva podroušené mládence z Maidvale na hradní nádvoří.

„Na právo,“ zamumlal Artuš a potřásl hlavou, aby si ji pročistil.

„Na právo?“

„Stáje… na prá… napravo. A kruci – Side –, já padám!“

Artuš tvrdě přistál na pohmožděném rameni a s hojným klením se převalil na záda. Štolba ho zdvořile překročil, ujal se jeho koně a Artuš zaslechl, jak se od něj s tichým klapotem vzdalují dva páry kopyt. Věděl, že musí vstát, ale momentálně v sobě nenacházel sílu ani motivaci.

„Vypadáš jako ťululum,“ poznamenal Sidney, když se objevil v jeho zorném poli a nastavil mu rámě.

„Můžeš jít napřed a říct jim… říct jim, že jsme tady a že potřebujeme ubytovat?“ požádal Artuš, jakmile ho Sidney vytáhl na nohy. „Já zůstanu tady.“

„Na nádvoří?“ opáčil Sidney. „Potmě?“

„Snažím se oddálit svůj příchod, co nejvíc to jen fyzicky jde,“ řekl Artuš a posadil se na příhodně umístěný sud. „V zájmu sebezáchovy. Rozumíš.“

„Vlastně ne.“ Sidney pokrčil rameny a sebejistě vykročil k nejbližším dveřím.

Všechno tu vypadalo úplně stejně, jako když tu Artuš byl naposledy, jenom tak nějak menší, což vlastně dávalo smysl; tenkrát mu bylo jedenáct, byl hubený a nejmíň o dvě hlavy menší než teď. Choval vůči každému drolícímu se kameni v těchto zdech, ke každé korouhvi, závěsu a rozviklané dveřní klice tohohle místa dávnou, dobře uleželou zášť. Nebyl to ani tak hrad, jako spíš vězení.

Výhodu představovalo aspoň to, že tu s ním není otec, jenž se podle všeho musí zúčastnit tolika životně důležitých jednání s lidmi, o nichž Artuš nikdy neslyšel, že se tu nejspíš neukáže ještě celé týdny. Jen na to pomyslel, značně pookřál.

Někde poblíž se pekl chleba, a teprve když Artuš mimoděk vstal a vydal se za tou vůní, uvědomil si, jaký má hlad. Přešel nádvoří, ztuhlý po mnoha hodinách v sedle, a sešel po schodech do bludiště chodeb vedoucího do kuchyně.

Už byl skoro u dveří a v duchu si přeříkával roztomilé lichotky, jež budou pro zisk občerstvení klíčové, když vtom se srazil s někým, kdo právě vycházel ven, a to tak prudce, že zavrávoral, klopýtl, upadl na záda a praštil se do hlavy o kamennou podlahu. Jak tam tak ležel a zvonilo mu po té ráně v uších, dopadlo mu na obličej cosi podivně měkkého; jakmile poněkud obluzeně otevřel oči, zjistil, že je podle všeho obklopen kuličkami z marcipánu.

„Zase na zemi,“ prohodil sám k sobě. „Fantastické.“

„Zase?“

Artuš se pokusil posadit a zkřivil obličej, protože mu hlavou projela palčivá bolest. Zkusil to znovu, pomaleji, a pak ostražitě otevřel jedno oko. Před ním stál vysoký, vytáhlý zrzavý mládenec a držel prázdný talíř, na němž se dříve dost dobře mohlo nacházet značné množství marcipánu. Artušovi se v hlavě usilovně roztočila kolečka ve snaze zjistit, co vidí, a pak mu to došlo; princ Gabriel. Starší, vyšší, teď už samá špičatá brada, obočí a loket, ale nepochybně to byl on. Když ho Artuš viděl naposledy, vypadali s Gwendoline dočista jako dvojčata.

Teď už ne. Teď z něj byl muž. Vlastně budoucí král. Zíral na Artuše s otevřenou pusou. V noční košili.

„Brej večír, Gabrieli,“ pozdravil Artuš a pokusil se vyhrabat na nohy, co možná nejdůstojněji s přihlédnutím k faktu, že mu z vlasů opadával rozmačkaný marcipán.

„Artuš Delacey? Jsi to ty?“

Silně zvažoval, že to popře. „Jsem. Nazdárek. Jsem tady.“

„To vidím,“ zamračil se na něj Gabriel. „Zabloudil jsi?“

„Mám hlad,“ řekl Artuš a oprášil si šaty.

„Jsi opilý,“ konstatoval Gabriel bezvýrazně. Artuš pokrčil rameny.

„Obojí zároveň snad nejde? Co tady vůbec děláš se vším marcipánem tohohle království?“

„Taky jsem měl hlad,“ odvětil Gabriel a zkormouceně se zadíval na nepořádek na zemi.

„Aha. No, já tam zrovna jdu,“ pronesl Artuš. „Chtěl bys… Třeba tam ještě nějaký bude, nebo –“

„Ne,“ řekl Gabriel strnule a podal mu prázdný talíř, jako by Artuš byl nějaký poskok. „Dobrou noc, Artuši.“

„Radost tě vidět, Gabrieli, jako vždy,“ prohlásil Artuš. Připadalo mu, že zaslechl slabý rozčilený výdech, když princ odcházel. Artuš zůstal na chodbě sám a najednou si připadal velice hloupě. „Svatoušek mizerný,“ řekl si chlácholivě a potom pokračoval ve výpravě za chlebem.

Něco chtít je nebezpečné a Gwen vyšla ze cviku.

Vlastně už roky doopravdy chtěla jediné, a to aby jí všichni dali pokoj.

Její matka s touto její maličkou, křehkou nadějí sváděla nekončící boj, ale Gwen ji udržovala při životě a odmítala se více družit s dvorními dámami, přátelit se s ratolestmi urozených rodů, jako byla Agnes, nebo se jakkoli připravovat na život coby budoucí lady z Maidvale. Neviděla k tomu důvod, protože se nehodlala změnit; rozhodně ani po svatbě nepřestane chodit na svoje každodenní procházky, pracovat odpoledne na výšivce či trávit většinu dne o samotě.

Kdyby nad tím příliš hluboce přemýšlela, možná by ji skličovalo, že její jediné opravdové přání spočívá v nepřítomnosti něčeho – a tak o tom nepřemýšlela vůbec. Držela se své rutiny. Dodávala jí pocit bezpečí. Pokud nesmí toužit po ničem svém, pak by jí snad měli dopřát aspoň tohle.

Problém představovala lady Leclairová. Když se na ni Gwen dívala, dost jí připadalo, jako by něco chtěla.

Když ráno po zahajovacím ceremoniálu scházela ke snídani v rodinném kruhu, rozhodla se už asi po pětisté od chvíle, co rytířku z rodu Leclairů poprvé spatřila, že bude lépe nepřemýšlet ani nad tímhle.

Měla na starost daleko naléhavější záležitosti.

„Otče,“ spustila a sledovala, jak si král drží před očima dopis, mžourá do něj a opatlává ho přitom značným množstvím měkkého sýra. „Chtěla jsem s tebou mluvit o Artušovi Delaceym.“

„Vida,“ odvětil otec a otřel část sýra ubrouskem, „a já chtěl o Artušovi Delaceym mluvit s tebou.“

„Aha. Ano. Mám jen dojem, že bychom to měli důkladně probrat, abychom se třeba neunáhlili. Je to skutečně nejlepší –“

Král s povzdechem zvedl ukazovák. V rámci rodiny toto znamení příliš neuplatňoval, ale obecně se vědělo, že je to pokyn k okamžitému tichu.

„Zůstane tu přes léto, Gwendoline. Je nejvyšší čas, abyste obnovili známost. Vždyť už je ti skoro osmnáct – musela jsi vědět, že na to dojde.“

„Doufala jsem,“ volila Gwendoline opatrně slova, „že se třeba změnily okolnosti, které k oné dohodě původně vedly.“

Nevypadalo to, že by pro ni otec neměl pochopení, ale bohužel to nevypadalo ani na to, že by se chystal drasticky změnit názor. „Víš přece, Gwendoline, že lord a lady z Maidvale mi poskytli neocenitelnou podporu, když jsem usedl na trůn, přestože je Delacey kultista každým coulem a stejně dobře se mohl přidat… k někomu jinému. A taky víš, že dané slovo držím.“

„Takže musím trpět kvůli starému spojenectví, které už nám ani nic nepřináší?“

„Stále z něj těžíme,“ namítl otec a klidně se na ni zadíval. „Lord Delacey už sice nedisponuje takovou mocí jako tehdy, ale právě teď by nebylo záhodno, abychom si jeho nebo kohokoli z jeho strany proti sobě popudili. A nemusíš trpět. Musíš se vdát.“

„To vyjde nastejno.“ Gwen cítila, jak jí planou tváře.

„Gwendoline,“ ozvala se královna. Gwen bez velkých nadějí čekala, jestli jí matka nějak přispěje na pomoc. „Mohla by ses laskavě přestat dloubat pod nehty?“

Gwen schovala obě ruce pod stůl a raději je sevřela v pěst.

„Otče,“ promluvil tiše Gabriel. „Doslechl jsem se v posledním roce o chování Artuše Delaceyho jisté… zvlášť odpudivé zvěsti, a když jsem se s ním dnes v noci krátce setkal, zcela se potvrdily.“

„Ano,“ chopila se Gwen příležitosti apelovat na otcův smysl pro mravnost a střelila po Gabrielovi vděčným pohledem. „Chápu, žes dal slovo, ale pokud chceme sňatkovou dohodu dodržet, neměli bychom vedle přínosů vzít v úvahu i škody, které může způsobit? Koruně? Naší pověsti?“ Mně, dodala v duchu.

„Nic takového,“ prohlásila matka s rozčileným výrazem. „Už nejsi dítě, Gwendoline. Je načase, abys ho přijala a s ním i povinnosti budoucí paní jeho domu a panství.“

„Do jeho domu ani na jeho panství přece neodejdu!“ vykřikla Gwen. „Zůstanu u dvora, a tak upřímně řečeno nevím, proč bych to dělala.“

„Protože,“ odvětila matka sžíravě, „nemusíš mít vůbec na vybranou! A pořád se od tebe očekává, že mu budeš nápomocná se správou jeho –“

„Vím, že nemáš ráda změny,“ vložil se do toho král poněkud chápavěji a nožem přitom rozlomil pečeť dalšího dopisu, „ale dej mu šanci. Třeba tě překvapí. A prosím, snaž se mu tentokrát nic nezlomit.“

„Nic neslibuju,“ zamumlala, to už se však otec zase zabral do korespondence a matka za napjatého mlčení pokračovala v jídle.

„Tys ho viděl?“ zeptala se Gabriela, jakmile vyšli z jídelny. „Mluvil jsi s ním?“

„Víceméně,“ odpověděl Gabriel a automaticky zamířil ke knihovně.

„Jak můžeš s někým víceméně mluvit?“

„Byla hluboká noc a on se snažil ukrást z kuchyně něco k jídlu. A taky upadl. Nebyl to právě obohacující rozhovor.“

„Upadl?“ zaradovala se Gwen. „Panebože, škoda, že jsem u toho nebyla.“

„Neboj,“ prohlásil Gabriel suše. „Nepochybně nám to ještě předvede.“

Gwen se podařilo po zbytek dne Artušovi úspěšně vyhýbat. Za zdvořilého, ale těžkopádného hovoru se s Agnes v nekonečných kruzích procházela u hradu, na oběd zašla dovnitř a potom strávila odpoledne o samotě ve svých komnatách, převážně tím, že bubnovala prsty o věci a vzdychala.

Když ji zavolali k večeři do velké síně, věděla, že už setkání se svým nastávajícím nemůže dál odkládat; Agnes na její příkaz vytáhla nejhezčí jarní šaty z jemně růžovo-zlatého hedvábného damašku, zapletla jí vlasy, sepnula je nahoře, aby jí nepadaly do obličeje, a vetkla do nich třešňové květy. Když Gwen cestou dolů potkala Gabriela, který měl stejně jako ona zpoždění, povytáhl na ni obočí.

„Sluší ti to,“ podotkl významně.

„Ále, sklapni.“

Všimla si, že si dal taky záležet; měl na sobě vyšívaný modrý dublet, který ještě neviděla, a dokonce se učesal. „To tě oblékl Elyan? Co to máš za kabátec?“

Podíval se na sebe, jako by ten kus oděvu jakživ neviděl. „Co? Ne. Vrátil se ke Staffordovi.“

Lord Stafford spravoval záležitosti královské rodiny a velmi těžce nesl, že Gabriel odmítá všechny komorníky, které mu posílá; každý vydržel zhruba týden, než ho Gabriel, vyděšený takovou důvěrností a blízkostí, v tichosti poslal pracovat jinam. Přibližně na měsíc pak měl svatý klid, než Stafford sehnal dalšího k nezdaru odsouzeného náhradníka.

V síni bylo nabito; většina těch, kdo se přišli podívat na zahajovací ceremoniál, dostala zároveň pozvání povečeřet dnes s králem, a tak se u dlouhých dřevěných stolů tísnily houfy hostů. Neopatrně rozlévali víno, halasně se zdravili a přetlačovali se o lepší místa. Gwen předpokládala, že Artuš bude někde mezi nimi, a trochu samolibě ji hřálo u srdce, že může projít davem rovnou ke královské tabuli na vyvýšeném stupínku, jenomže když uviděla, kdo sedí vedle jednoho z posledních dvou prázdných míst, strnula.

„Dám ti všechno, co mám,“ sykla tiše ke Gabrielovi. „Dám ti –“

„Posaďte se ke mně, Vaše Výsosti,“ zvolal lord Stafford nabubřele jako obvykle. Na klobouku měl znepokojivé množství pavích per. „Chtěl jsem s vámi něco prodiskutovat.“

Gwen věděla, že to nepatřilo jí. S ní se zásadně nikdy nebavil.

„Ovšem,“ řekl zdvořile Gabriel a zamířil na místo. Po Gwen se neodvážil ani ohlédnout a jí nezbylo než posadit se vedle Artuše.

Blahosklonně ho sjela pohledem a ke své radosti zjistila, že vypadá mizerně. Pod očima měl temné stíny a jedno obočí docela ošklivě rozseknuté. Trudnomyslně civěl do polévky, a když usedla, nic sice neřekl, ale všimla si, jak mu ztuhla ramena.

Byla plně odhodlaná nevěnovat mu celý večer ani špetku pozornosti, jenomže po její levici matka něco zaujatě rozebírala s otcem, a když se k nim Gwen pokusila naklonit a zapojit se, otec zachytil její pohled a významně zvedl obočí. Smířená s osudem si sedla zas rovně.

„Artuši,“ pronesla věcně.

„Jo,“ odtušil stejně trefně.

„Náročná cesta, co?“

„Ve srovnání s jejím cílem to ještě nic nebylo,“ odpověděl a se semknutými rty se usmál.

„Jak vzrušující překvapení, najít tě u mého stolu.“

„Můj nápad to nebyl, to mi věř,“ řekl ponuře a sáhl po svém poháru. „Cestou sem mě odchytila tvoje matka. Nesměl jsem s sebou ani vzít Sida.“

„Kdo je Sid?“

„Sidney Fitzgilbert. Můj osobní sluha. Tamhleten malý ošklivý.“ Mávl k jednomu dlouhému stolu a Gwen uviděla podsaditého, tmavovlasého muže zcela vyhovujícího zjevu, jenž mu zamávání zvesela oplatil. Měl světlou pleť, trochu spálenou od sluníčka, a bradu celou od omáčky. Ona mu nezamávala.

„Rozkošný.“

„Tos trefila přesně. Je úplné sluníčko. V porovnání s jinými.“

„No tak,“ povolily Gwen konečně nervy. „Už ti není jedenáct, ale devatenáct. Aspoň se zkus chovat zdvořile.“

Otočil se k ní, v přimhouřených očích čiré pohrdání, a pomalu ji sjel pohledem, až skončil zase u jejího obličeje.

„Ne,“ řekl. „Myslím, že nezkusím.“

„Budeš tady celé léto,“ opáčila ona. „Artuši. Možná tady zůstaneš už napořád.“

„Inu… Propánaboha. V tom máš asi pravdu,“ odvětil a s povzdechem se rozhlédl. „Musím vymyslet způsob, jak to přežít. Postavit se tomu čelem.“ Gwen už chtěla přikývnout a pronést něco mírně pochvalného, když pokynul číšnici, která zrovna šla kolem. „Nějaké víno, prosím, a dolévejte mi. Celé léto.“ Otočil se ke Gwen a sladce, naprosto falešně se na ni usmál. „Možná dokonce napořád.“

„Tak jdi k čertu, Artuši,“ zasyčela Gwen. Pozvedl čerstvě naplněnou sklenku v posměšném přípitku.

„Tohle je Gwendoline, jak si ji pamatuju.“

Seděli v tichosti, dokud se k nim nenaklonila královna a nezačala si s Artušem povídat; okamžitě se narovnal a na její otázky odpovídal přívětivě, dokonce šarmantně; ne, nezanedbával četbu, ne, ovšemže mu nevadí, že ho sem povolali, ano, stále rád tančí. Gwen to akorát ještě víc dožralo – takže se umí chovat slušně, jenom ne k ní.

Po večeři měla následovat hudba. Obvykle se Gwen v tomto bodu večera podařilo vytratit pod nějakou záminkou od vyvrtnutého kotníku po „ženské potíže“, zatímco se všichni párovali a spěchali zaujmout své místo v kole – ale jen se pokusila vzdálit směrem k východu, za nadloktí ji silou svěráku chytila matčina ruka.

„Zatancuj si se svým hostem, Gwen,“ procedila skrze strnulý úsměv.

„Máti,“ pronesla Gwen vážně, „zavolej stráže. Vytáhl na mě nůž.“

„Varovala jsem tě, ať už nic takového neříkáš,“ odvětila matka, popadla ji za ramena a nasměrovala ji k tanečníkům. „Chudáček synovec lorda Stafforda se málem pokálel, když se po něm vrhli.“

„Doufám, že mě doopravdy zabije,“ řekla Gwen zasmušile. „Pak tě to bude mrzet.“

Přísahala by, že zaslechla, jak matka na odchodu mumlá: „Na to bych nespoléhala.“

Gabriel samozřejmě tančit nemusel. Zůstal sedět, poslouchal lorda Stafforda a v pravidelných intervalech pokyvoval hlavou. Napadlo ji, a nikoli poprvé, že bratr by skákal radostí, kdyby se od něj žádal jen sňatek. S nikým konkrétním zasnoubený nebyl; mohl si najít někoho stejně hodného, hloubavého a učeného, jako je on sám, uchýlit se na některé z královských venkovských sídel, adoptovat sto koček a v klidu tam strávit zbytek svých dnů.

To mu však dědičné právo nedovolí. Královští synové ztělesňují příslib – nesou v sobě naději a slávu svého rodu, i kdyby se jim stokrát nechtělo. Zato královské dcery se rodí k tomu, aby je zaslíbili někomu jinému.

Gwenin někdo jiný už stál v řadě tanečníků a čekal na ni. Netušila, jak matka stihla přinutit k tanci i jeho, když přece musela nahánět vlastní prchající dceru. Možná si přivedla nějaké spiklence.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se, jakmile lord Stafford odešel.

„O čem s tebou Stafford mluvil?“ zeptala se ona jeho. Prahla po nějakém rozptýlení.

„O válce,“ odpověděl Gabe zachmuřeně.

„S kým?“

„Vážně?“