Přeložila Marie Kim

This book is published with the support of the

Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

시선으로부터

Copyright © 2020 정세랑

Original Korean edition published by Munhakdongne Publishing Corp.

Czech Edition Published by Agreement with Munhakdongne Publishing Corp.

c/o The Grayhawk Agency Ltd., through Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.

All Rights Reserved.

Translation © Marie Kim, 2025

ISBN 978-80-207-2293-5

1

Moderátor Paní Sim, jako jedna z mála máte velmi vyhraněné názory na tradiční rituály předkům. Copak nechcete, aby za vás obřad někdo po smrti konal?

Sim Sison Samozřejmě že ne. Chystat kvanta obětin, až se stolu nohy podlamují… jaký to má smysl? Myslím, že by měl tento zvyk zaniknout.

Kim Hengne Trochu jste se nadýchala vzduchu za hranicemi, a už byste zahazovala naše tradice a kulturu. Nemůžete na ně přece hledět s takovým despektem!

Sim Sison Je to jen formalita, pro lidi už to nic neznamená, jen stres. A navíc jen pro ženy. Své nejstarší dceři jsem jasně řekla, ať po mé smrti na nějaké rituály ani nepomyslí.

Moderátor Dceři? Máte přece i syna.

Sim Sison Myslíte mé třetí dítě…? Ten? Co ten s tím? Po mé smrti se o všechno postará má nejstarší dcera.

Kim Hengne Vy si tedy opravdu neberete servítky.

Sim Sison Budoucí generace rozhodnou, zda má přetrvat můj, nebo váš názor.

– Televizní debata „Představme si 21. století“ (1999)

„Měli bysme za mámu uspořádat oběti,“ překvapila nejstarší Mjonghje své sourozence na pravidelném společném obědě.

„Co tak najednou?“ zeptala se druhá nejstarší Mjongun o dva roky starší sestry. Věděla, jaká je, a tak se jí snažila příliš neoponovat.

„Letos je to deset let od matčiny smrti.“

„Ale… máma přece říkala, že o žádné rituály nestojí,“ pronesla zmateně nejmladší Kjonga. Sisonin jediný syn Mjongdžun beze slova pokračoval v jídle. Zbylé sestry si vzpomněly na matčino nechápavé „Ten?“ z televizního rozhovoru. Občas na něj spolu nadávaly a imitovaly jeho výrazy, ale to teď bohužel nemohly, když seděl s nimi.

„Buddha svým žákům taky říkal, ať nic nedělají, a poslechl ho někdo? Celá východní Asie je posetá buddhistickými kláštery. Je to deset let, ráda bych ten rituál jednou udělala.“

„Pravda, dělám ho i za manželova dědečka, kterého jsem v životě neviděla. Chtěla bych ho někdy udělat i za mámu.“

Kjonga se jako vždy nechala Mjonghje snadno přesvědčit. Byla Sisonina nevlastní dcera z druhého manželství, ale nikdo jí to nepředhazoval.

„Sama říkala, že o to nestojí. Normálně vezmeme její fotku a sejdeme se zase v nějaké dobré restauraci.“

Mjongun tlaku nepodlehla.

„Poslouchejte.“

Mjonghje si vyčistila brýle a znovu si je nasadila.

„Prostě na Havaji vykonáme obřad.“

Všichni tři mladší sourozenci na ni zírali s pochybnostmi v očích.

„Cože? To chceš jet až na Havaj a tam se plácat s plackama a vším tím okolo?“

„To nezní jako dobrý nápad,“ otevřel konečně pusu i Mjongdžun.

„Nechte mě domluvit. To si myslíte, že jsem blázen, abych jela tak daleko a tam dělala nějaký rituál, o který máma ani nestála? Všechno jsem promyslela.“

Nejstarší dcera po matce zdědila největší odhodlání. Ostatní sourozenci se sice potáceli mezi přitakáváním a nesouhlasem, ale věděli, že nakonec stejně rozhodne Mjonghje.

„Mjongdžune, dej vědět i Ujun. Je to hezky akorát mezi Amerikou a Koreou. Kup jí letenku,“ rozkázala jasně.

Ujun se o všem dozvěděla od Čisu, ne od Mjongdžuna. Pevné pouto mezi sestřenicemi neoslabil ani Tichý oceán mezi nimi. Čisu si častěji než s vlastní sestrou Hwasu volala právě s Ujun.

„No, když to říká teta, tak to nemám moc na výběr.“

Ujun se sice moc nechtělo, ale souhlasila s tím, že tetu nikdo nezlomí.

„Netuším, co to do mámy najednou vjelo. Celou dobu se všude chlubí, jak žádné obětní rituály neděláme, a najednou tohle.“

„Nejspíš má něco za lubem.“

„Však se těm jejím plánům stejně nakonec vždycky všichni podřídí.“

Ujun chtěla namítnout, že ze všech lidí se právě Čisu podle ní podřizuje nejmíň, ale ovládla se.

„Jak se daří Hwasu?“

Váhala, zda se zeptat, ale nakonec otázku vyslovila. Čisu na druhé straně telefonu zamručela.

„No, moc dobře ne. Kdoví jestli tohle všechno máma nedělá kvůli ní.“

„Havaj je přece nádherná. I Hwasu se tam určitě bude líbit.“

„Hmm… vzhledem k tomu, že tam babička chvíli žila, tak to asi opravdu není úplně marný nápad.“

„Nepřemýšlíš nad tím občas? Že kdyby babička na Havaji zůstala, bylo by všechno úplně jinak?“

„No jéje! Babička byla drobná, určitě by se tam přepracovala a zemřela pak na nějakou nenápadnou nemoc.“

„Ale stejně… kdyby se nikdy nepotkala s M&M…“

„Tak by se nikdy nepotkala ani s dědečkem a my bysme tu vůbec nebyly.“

„Jenže babička by byla šťastná.“

„Já myslím, že babička byla šťastná i tak. Na ženu své doby.“

Tady se jejich názory neprotínaly. Ujun si babiččiným štěstím zdaleka tak jistá nebyla. Chtěla namítnout, že nejspíš má každá z nich jiné informace a že babička zřejmě řekla každé jen něco, ale nakonec si to nechala pro sebe.

2

O Matthiasi Mauerovi už mluvit nechci. Vím, že lidé v mém mluveném i psaném projevu, chování i výrazech hledají Mauerovy stopy, ale je to zbytečné. Měl skvělé renomé, ale měl taky spoustu problémů. Náš život nebyl nijak extrémní, ani extrémně krásný, ani extrémně odporný. Marně se pokouším vytěsnit všechny spekulace. Nebyla jsem jeho manželka, většinu času ani přítelkyně. A těm, co si myslí, že o něm nechci mluvit, protože jsem ho jen využila, bych ráda připomněla, co se stalo tomu bezohlednému pisálkovi, co tvrdil, že jsem se na něj jen nalepila, abych se dostala tam, kde jsem. Mám schopného právníka, pisálek přišel o několikaroční plat a já si za vysouzené peníze koupila obraz, co se mi líbil.

– „Neptejte se na to, co jsem zapomněla“ (1988)

Hwasu seděla u stolu a pozorovala obrázek, který po babičce zdědila. Malé modré abstraktní dílo by mohla pozorovat každý den třeba hodinu, a přesto by na něm stále nacházela něco nového. Už v dětství ji zaujal, a když si hledala informace o autorce, zarazilo ji, že jako první bylo uvedeno, že je něčí manželka. Přestože nakreslila tak nádherný obraz, nejpodstatnější byla zjevně informace, že je její manžel také malíř. Poslední dobou stále víc a víc přemýšlela nad tím, že v srdci každé ženy minulého století tkví propast. Nejradši by deset let mrtvou babičku probudila a zeptala se jí, jak se s tím každodenním opovržením vyrovnávala. Jak to, že ji takový život nerozerval a s úsměvem se dožila devětasedmdesáti let?

Pokaždé když si vzpomněla na slova, která babička nechala v závěti, rozbrečela se. Ten modrý obrázek, co vypadá jako sova, dejte Hwasu, často před ním sedávala. Hwasu, na rozdíl od své mladší sestry Čisu nebo sestřenice Ujun, s babičkou nijak láskyplný vztah neměla. Možná proto, že byly obě nejstarší a nedokázaly se vymanit z otupění vlastní jedinečností. Přesto si babička všimla, že se Hwasu tenhle obrázek líbí.

Hrnek na čaj byl už prázdný, ale Hwasu nedokázala ani pořádně vstát a udělat pár kroků, nedokázala ani zapnout konvici plnou vody. Zvednout se vyžaduje mnohem víc energie, než si kdy dokázala představit. Už kolem poledne je vyčerpaná. Nedokáže ovládat ani prst na ruce. Je jako loutka, které se přetrhl provázek. Existuje sice možnost, jak jí nervy v prstu obnovit, ale je k ní skeptická. Blízcí se opatrně vyptávali, zda ji opravdu chce využít, že doufají, že ji do toho nikdo nenutí, ale nechtěla jim odpovědět.

Chtěla si promluvit s babičkou, s nikým jiným. Právě babiččina smrt se Hwasu zdála zvláštní. První dva tři roky o ní byla nezlomně přesvědčená, ale postupem času babiččinu přítomnost cítila víc a víc. Je to trochu choulostivé, dokázala se smířit s fyzickou smrtí těla, přesto věřila v nepomíjivost duše. Babička byla velmi silná osobnost, nebyla jen tak někdo. Snadno se nechala vtáhnout do konfliktu, přesto si vždy pevně stála za svými názory. A tak se těšila lásce většiny a zarputilé nenávisti menšiny zároveň. Nedala se snadno zlomit. Kdyby žila v jiné době, vnímali by ji jinak. I deset let po její smrti lidé vytahovali útržky jejích textů a videí.

„Jéminánku, podívejme se na naši paní Sim. Odkdy chodí takhle často do televize? Tohle jsme ještě ani my neviděli.“

Když máma mluvila o své matce jako o „paní Sim“, byla z toho cítit láska i určitý odstup. Na rodinném chatu se často sdílely záznamy, o kterých do té doby nikdo z nás ani nevěděl.

„Máma se mohla přetrhnout, aby nás uživila. Psala, neodmítla sebemenší zakázku.“

Tohle zahlásila teta Mjongun. Hwasu pochopila, že to babička neměla jednoduché. Ona sama je teď díky tomu na tom líp než všechny vnučky světa. Babička sepsala šestadvacet knih a kromě toho i další věci. Nejradši by to všechno nahrála do nějaké umělé inteligence, se kterou by si pak mohla popovídat jako s babičkou, ale tahle doba ještě nepřišla. A tak knihy držela v ruce, pročítala je a občas měla pocit, že je to podobné, jako by si s babičkou opravdu povídala.

Pokrok u Hwasu byl pomalý. Cítila se jako věc, co se několikrát za den rozbije. Ve starých knihách byli často knižní moli, a tak si v knihovně musela půjčovat dezinfekci. Knihovna nebyla nijak daleko, ale jí to tak nepřipadalo. Zhruba u čtvrté knížky se zamyslela. Proč babička nikdy naplno neřekla, že byl Matthias Mauer vypočítavý násilník? Proč se konkrétně nerozepsala o tom všem, co naše rodina ví? Protože byla jiná doba? Mohla by to dnes udělat? Vždyť ten ubožák po babičce hodil nůž! Sice kulatý, malířský, ale nůž! Babičce na rameni zůstala jizva. Všimla si jí, když omývali její mrtvé tělo. Na tu nezřetelnou jizvu, která vznikla ve dvacátém a zanikla v jednadvacátém století, myslela často.

Seděla u prázdného šálku, dokud ji nezačalo pobolívat stehno. V obraze se víc a víc odrážel sluneční svit. Hwasu pozorovala svůj odraz v obraze a zkoumala jizvu, která se jí vinula od spánku přes bradu až ke krku.

Plná vzteku stěží vstala. Stůl odtlačila dlaněmi, posunula jednu nohu, pak druhou. Kolena a ramena se jí zvláštně pohybovala, ale ignorovala to a zapřela se o zeď. Nadechla se a odkráčela do koupelny. Chtěla se vysmát všem, kdo tvrdí, že vztek není dobrý hnací motor. Vy o tom nic nevíte, jen já a babička víme, jaké to je.

Energie jí vydržela asi deset minut.

3

Moderátorka Kterého z těch tří jste měla nejraději?

Sim Sison Matthias byl můj učitel, tam se o lásku nejednalo. A proč si vlastně myslíte, že byli jen tři?

(smích diváků)

Sim Sison Sice už jsou všichni mrtví, ale oni nás beztak uslyší i pod zemí. Raději bych na to neodpovídala.

Moderátorka Tak otázku trochu přeformuluji. Co považujete za základ úspěšného manželství?

Sim Sison Dobrý sex bez násilí a zvráceností.

(smích a hlasité poznámky diváků)

Sim Sison Copak? Nelíbí se vám, že tu babička mluví o sexu?

Moderátorka Vy jste teda! (smích) Ale není sex bez násilí a zvráceností moc basic?

Sim Sison Myslím, že takoví lidé jsou ve skutečnosti vzácní. Většina je nějak pošramocená, uvnitř skrývají ostré dráty, jsou nepoužitelní jako partneři v životě i v byznysu. Své okolí jen zraňují.

Moderátorka Takže když konečně někoho potkáte, tak… se s ním hned vyspíte? Co nějaké to popovídání nebo vzájemné porozumění?

Sim Sison O čem byste se s manželem chtěla bavit, prosím vás? Oni svět vidí úplně jinak než my. Bezpečný sex s někým, kdo se nebojí, že mi ublíží. Lepší sex, to je to jediné, co můžeme získat.

Moderátorka Jak jinak než my?

Sim Sison Ať jsou sebechytřejší, i kdyby se přetrhli, i kdyby byli obdařeni přátelskou povahou a hlubokou empatií, stejně neuvidí co my. Povídám si s kamarádkami. A porozumění hledám taky u nich.

Moderátorka Ale to… to je pak přeci jen o fyzičnu…

Sim Sison Když budete chtít všechno od jednoho člověka, jste předem odsouzena k neúspěchu. Máte přece zcela minimální šanci, že by jeden jediný člověk měl v sobě vše, co upřímně potřebujete. Nedívejte se na skvělý a pravidelný sex tak přezíravě. Nic od stresu nepomáhá lépe. Při dobrém sexu před zavřenýma očima víří takové barvy, že bych nejraději hned začala malovat.

Moderátorka A co lidé, pro které fyzický vztah není všechno?

Sim Sison A není pro lidi, co nechtějí sex aspoň jednou za tři dny, lepší si nikoho nebrat?

– Záznam dýchánku „Žena XX“ (2003)

Není tohle tvoje tchýně? Zeptala se na srazu kamarádka a vytáhla telefon. Nandžong se začala obrňovat. Copak tam maminka zase povídá? Nebylo to poprvé, co se někdo s úsměvem od ucha k uchu z ničeho nic vytasil s nějakým ostudným materiálem.

„Ty jo, nevím, jestli má pravdu, nebo jen zní chytře…“

Řekla Nandžong po zhlédnutí celého videa a kamarádky se dál potutelně smály. Byly to maminky Ujuniných kamarádů ze školy. Děti už se spolu prakticky nevídaly, jen maminky stále udržovaly kontakt.

„Neštvalo tě na ní něco, když byla naživu? Přeci jen to nebyla zrovna obyčejná tchýně.“

„Hmm, neustále kolem ní vířily drby a konflikty, z toho byla rodina trochu nervózní… ale nikomu nenadržovala, což bylo fajn. Ani synovi, ani dcerám, ani vlastním dětem, ani nevlastní dceři.“

„To zní sympaticky.“

„Je fakt, že se vždycky do něčeho ponořila a nevnímala okolí… To i můj manžel. To má po ní. Ale jakmile šlo o děti nebo vnoučata, hned se nadšeně vyptávala. Spíš bych řekla, že nevedla plytké hovory.“

„Jak to myslíš?“

„Běžnou tchýni většinou zas tak nezajímá, co chce její snacha dělat. Ale maminku to opravdu zajímalo. Co čtu za knížky, o čem jsou, co si o nich myslím.“

„Pravda, ty hodně čteš. To jste si musely rozumět.“

Nandžong se zasmála. Jak kamarádkám vysvětlit, že jediná neshoda, kterou s maminkou měla, pramenila právě z toho, že Nandžong hodně čte a maminka hodně píše?

Vždycky ráda četla, ale pořádně s tím začala, až když byla Ujun nemocná. V čekárně to bývalo na dlouho a Nandžong se potřebovala soustředit na něco jiného. Při péči o nemocné dítě se jí chtělo křičet, ale to nebyl její styl, a tak nezbývalo než mysl uzavřít v jiném světě. Nekonečné čtení bylo její formou úniku.

Ani když se Ujun uzdravila, se čtením nepřestala. Neustále se strachovala, že se jí nemoc vrátí nebo že její dceru skolí nějaké další neštěstí. Chtěla zaútočit jako první… dřív, než ji něco přepadne, probodne, zastraší. A tak si raději vybrala čtení. Lehávala na pohovce, četla a u toho krmila, oblékala a vychovávala své dítě. Místo toho, aby každý den přepečlivě zkoumala každičký kousek těla dítěte, co jí málem umřelo, raději svůj zrak směřovala ke knihám. Nic jiného jí nepomáhalo získávat optimismus, soustředit se na přítomnost a nemyslet jen sama na sebe. Tak starostlivě jsem o ni pečovala, a ona si uteče do Ameriky, moje dcera… Místo toho, aby každou chvíli brečela steskem, četla. A četla. Jako lidé, co s nadějí staví věže z kamínků, stavěla věže z knih. To prázdno, které jí po dceři zůstalo, zaplnila knihami.

„Lidi, co čtou tolik jako ty, začnou jednou i psát,“ řekla jí jednoho dne z ničeho nic paní Sim.

„Ale jděte. Takové ambice já nemám.“

„Vždyť čteš dokonce víc než já. Kde je Eingabe, musí být i Ausgabe.“

„Prosím?“

„Když máš input, musíš mít i output. Tak je to přirozené.“

Maminka používá němčinu, angličtinu a občas i japonštinu. Jako věštkyně hádala její budoucnost. S prsteny na hrubé vyhublé ruce zkoumala její knihovnu skrývající neznámé příběhy. Knihovna odrážela její nitro. Nandžong musela uznat, že se nechá snadno vtáhnout do leckterého žánru. Přemýšlela, jak se ubránit, jak nastavit hranice člověku, co přežil naprosto nešťastné 20. století, neustále míchá hromadu cizích jazyků a usilovně se jí snaží nahlédnout do hlavy.

„Koukám, že čteš všechny možné žánry. Ha, ty máš ráda tohohle esejistu? Znám se s ním, nechceš seznámit? A proč tu máš ten atlas rostlin? Chystáte se předělávat zahradu? Pravda, v Koreji taky potřebujeme nějaké esejisty, co se soustředí na zahrady. Zatím jsou trendy jen eseje o stavbách, ale čas zahrad taky brzy přijde. Kdyby sis k tomu chtěla něco nastudovat, dej vědět. A jestli tě Mjongdžun drží doma, stačí říct, promluvím s ním. Takhle jsem ho nevychovala, po kom to jen má? Ani můj táta takový nebyl.“

Mezi jejich domy byl strmý kopec, ale pro Sison jako by to nic nebylo, pravidelně chodívala zkoumat Nandžonginu knihovnu. Ostřila u toho zrak jako někdo, kdo se snaží rozluštit věštby z hovězích kostí.

„Když jste oba skončili v práci, abyste se starali o nemocnou Ujun, myslela jsem si, že se do práce vrátíš ty a Mjongdžunovi se to nepodaří. Když to dopadlo naopak, byla jsem zahořklá. On nemá ani špetku vůle a ty jsi taková chytrá…“

„Taková byla přece doba. Dnes to asi není o moc lepší.“

Možná že zaslechl své jméno. Mjongdžun tiše otevřel dveře a vyšel z pracovny. Pohledem ho prosila o pomoc, možná si toho nevšiml, možná to ignoroval, každopádně se jen opřel o rám dveří a stál. Budižkničemu.

„Cokoliv bys napsala, mrkneme spolu taky na nějaká vydavatelství. Samozřejmě si musíme dát pozor, abych nebyla moc vidět a necítili se pod tlakem, ale mohly bychom jim zkusit poslat nějaký rukopis a krátké představení. A neříkat, kdo ve skutečnosti jsi.“

„Maminko… já psát nechci. Už jsem vám to říkala několikrát, proč to vůbec neberete v potaz? Jsem moc vděčná, že jste nás finančně podpořila, když byla Ujun nemocná. Vážím si veškeré podpory, kterou jste nám věnovala, když se mi nedařilo vrátit do práce. Ale já prostě jen ráda čtu, nic psát nechci. Nejsem jako vy.“

„Ale vždyť toho přečteš tolik. A všechno možný. Ne, ne, to nemůže být pravda. Takový knihomol jako ty prostě jednoho dne musí začít i psát.“

„Knihomol…“

Nandžong pohlédla na změť knih v knihovně, a i když musela uznat, že se nemá jak bránit, hned ji napadl protiútok.

„To přece nemůžete takhle s jistotou tvrdit. Však jste se sama ve své čtvrté knize dlouze rozepsala o tom, jak na světě není nic jisté a lidem, kteří tvrdí opak, nesmíme věřit.“

Na ten maminčin strnulý výraz Nandžong nikdy nezapomene. Sison při pohledu na svou bojovnou snachu jen suše polkla. Schoulila se do křesla, ve kterém si Nandžong čítávala, jako by ji snaha útok nějak zvrátit zcela vyčerpala. Nandžong chvíli přemýšlela, jestli to nepřehnala, ale došla k závěru, že neměla na výběr.

„Teda vyhrát nad naší mámou, to je něco! Objevilas efektní strategii,“ rýpnul si pobavený manžel do Nandžong hned, jak se rozmrzelá Sison vydala domů.

„Mohl jsi mi taky trochu pomoct, a ne tam jen tupě stát.“

„A jak? Však sis poradila sama. Ani Mjonghje by to líp nezvládla.“

Teď jí tu pochlebuje, ale pomoct nechtěl. „Ten?“ Zaslouží si, aby si ho sestry dobíraly. Mjongdžun si z manželčina chladného hodnocení nedělal hlavu a „efektní strategii“ hbitě rozšířil mezi sourozence. A tak kdykoliv se paní Sim dostala do sporu s některým ze svých dětí, musela čelit útokům citacemi z vlastních knih.

„Moc jsem mluvila. Upřímně, už si ani nepamatuju, co všechno jsem kde řekla, abych nás všechny uživila, vy nevděčníci.“

„Mami, předloni jsi přece do novin napsala, že od svých dětí nic na oplátku nečekáš.“

„Ticho!“

Sison občas takhle vykřikla nebo ztropila scénu. Občas si nebrala servítky. Uměla dobře cizí jazyky i nadávat. Kdo ví, třeba je k tomu potřeba stejný druh talentu.

Chybí mi, pomyslela si Nandžong. Ne že by jí občas nepřerůstala přes hlavu, ale negativní emoce k ní nechovala. Někdy ji měla vyloženě ráda. Takový byl jejich vztah.

„Havaj? Vy budete dělat obřad na Havaji?“

Překvapený výkřik z dálky Nandžong vrátil zpět do přítomnosti. Snažila se zbavit svého zvyku odpovídat jen mechanicky. Pohlédla na kamarádku, která otázku vznesla.

„No, když vezmeš v potaz naši rodinnou tradici, úplně běžný obřad to nejspíš nebude.“

„Musíš jet taky?“

„Bude tam Ujun.“

Kamarádky neskrývaly soucit.

„Ne že budeš na letišti zase brečet!“

„To vám slíbit nemůžu.“

S dcerou se vídala jednou, někdy dvakrát ročně. Takže kdyby se to sečetlo, s trochou štěstí to dá dohromady takových třicet setkání. Tedy pokud se Ujun nerozhodne vrátit anebo se Nandžong nevydá do Ameriky… Kdo by v takové situaci dokázal na letišti neplakat. Nandžong se zabořila do židle. Posledně když za ní jela, vezla si v kufru šest tlustých knih. Ujun rezignovaně vybalila elektronickou čtečku, kterou jí objednala. Nandžong už má sice slabý zrak a možnost přizpůsobit si velikost písmen zní fajn, ale vzhledem k tomu, že ráda probírá svou chaotickou knihovnu plnou knih, které si ani nepamatuje, kdy kupovala, a náhodně vybírá, co si zrovna přečte, čtečku moc nevyužívala. Na obalu bylo napsáno, že se do ní vejde až tisíc knih. Tisíc knih po ruce zní jako dobrý základ pro dovolenou se švagrovými.

4

Vždycky mě mrzelo, že touha po tvoření a touha po sebedestrukci jsou jen jiné názvy pro totéž. Dvacáté století bylo krušné a mnozí, kteří byli jeho svědky, to nevydrželi a rozhodli se vzít si život. V Koreji je přece nejvyšší výskyt sebevražd, no ne? Mezi korejskými umělkyněmi bude možná ještě vyšší, než je průměr. Mladší, starší i stejně staré jako já… prakticky ob rok jsem o někoho přišla. Vím, že právě citlivost z nich dělá krásné lidi. Některé pravdy se totiž dají zachytit jen tím nejjemnějším citem. A všechno, co zpochybňuje pevně stojící svět, je svým způsobem jako sebevražda. Přišla jsem o hodně.

Občas jsem se i já chtěla na všechno vykašlat. Byly dny, kdy mi všechno připadalo marné. To jsem se pak jen snažila vyhnout té rampě vedoucí ke smrti uvnitř sebe sama. Říkala jsem si, že tu zkroucenou spirálu musím nějak narovnat. Nejsem si jistá, jestli narovnání pokřivených částí sebe samé ze mě udělalo lepší umělkyni, ale s jistotou to udělalo umělkyni žijící. Pokřivenost sice byla fascinující, ale o to víc bylo třeba zbavit se iluzí.

– Speciální pozvánka na přednášku o umění (1996)

Mjongun se sourozenci se dlouho obávala, jestli i jejich maminka nespáchala sebevraždu. Zemřela tak překvapivě a náhle. Paní Sim na své narozeniny poobědvala s rodinou a hned v noci následujícího dne svět opustila. Kdo takhle umírá?

Byl srpen. V čínské restauraci v Puamdongu nad kulatým stolkem slabě foukala stará klimatizace a ze Sison tekl studený pot. Bylo jí těžko, moc toho nesnědla. Na druhou stranu do restaurace i zpátky šla sama po vlastních nohou a nezdálo se, že by se o ni měli bát.

Když umírala, byla u ní Mjongun. Netušila, co se stane, prostě u ní nocovala. Ne snad proto, že by se o matku bála, jen neměla v Soulu kde jinde přespat. Mjongun se jako jediná ze sourozenců neměla kam vrátit. V Soulu ani jinde. Všichni ostatní si zvolili život s něčím navíc, jen Mjongun život o samotě. To poznamenala Mjonghje tak, že to mohl být obdiv i výtka zároveň. Mjongun si takový život vybrala, nestěžovala si. Ten den bylo v domě volných pokojů dost, ale ještě si před spaním povídaly, a tak si rozložila matraci vedle matčiny postele. Jaké to bylo štěstí! Kdyby byla v jiném pokoji, nic by neslyšela. Skoro vůbec si nepamatuje, o čem se bavily. Nejspíš to nebylo nic světoborného. Mjongun tehdy bydlela v Pujo, tak si nejspíš chvíli povídaly o tamějším objevu pozůstatků buddhistického kláštera a Sisoniny myšlenky je nakonec zavedly k obci T.

„To je kousek od T.“

„Spíš než z Pujo je to blíž z Čchonanu. Nechtěla by ses tam někdy podívat? Nezajedem tam spolu?“

„Už nic nevydržím.“

Sison začala lapat po dechu.

„Dneska jsi toho ani moc nesnědla. Měly bychom zajet do nemocnice.“

„Nikam nejdu, jsem tam pořád.“

A když to vypadalo, že se její stav zklidnil, Mjongun taky usnula. Pak ji probudilo zasténání, situace byla najednou výrazně horší. Při pohledu na zjevně trpící matku zmizel spánek v nedohlednu a nahradily jej jiné věci.

„Zavolám sanitku.“

„Nechci žádnou sanitku, umřu pěkně doma.“

„Ale no tak.“

„Opovaž se! Nikam nevolej.“

„Tak zavolám aspoň Mjonghje.“

„Ne, nech ji spát. A ostatní taky.“

Mjongun ji neposlechla a obvolala všechny sourozence, jenže právě ten den jí telefon nikdo nezvedal. Takhle hned po vlastních narozeninách… To snad ne.

Sison mávala paží ve vzduchu, jako by tam někoho viděla. Několikrát pohyb opakovala. Někoho volala, ale slova se jí v ústech rozmělnila a nebylo rozumět koho. Mjongun matku chytila za ruku a byla zvědavá, zda si ji přišel vyzvednout jejich otec, otec Kjonga nebo někdo úplně jiný. Naproti jí šlo hodně lidí. Hodně lidí jí umřelo.

Muselo být asi pět hodin, když se spojila s Mjongdžunem. Maminčino tělo přemístili do pohřební síně v nemocnici, kam chodívala. Kolem sedmé tam dorazila Kjonga. Mjonghje, která si vzala prášky na spaní, přišla jako poslední. Prvorozená dcera si dlouho vyčítala, že si zrovna ten den prášky brala. Jakmile Mjongun spatřila, pevně ji objala.

„Jak to, že tak najednou…“

V síni silně foukala klimatizace, a tak ji na tváři zastudily obroučky sestřiných brýlí. Mjongun měla pocit, že by měla sestře vysvětlit, co se stalo.

„Máma odmítala jet do nemocnice. Prostě nechtěla.“

„Nemohlas s tím nic dělat, chápu.“

Mjonghje si usedavě, ale krátce poplakala a záhy se proměnila v ukázkovou truchlící. Vzhledem k tomu, že se hosté valili jak rozprouděná řeka, musela všechny zdatně korigovat. Mjongun sestře přenechala veškerá zbývající rozhodnutí a mohla se konečně upřímně rozesmutnit. Mjongdžun sloužil jako sestřiny ruce a nohy. Kjonga s sebou měla malé dítě, a tak musela většinu času trávit ve vnitřním pokoji, ale plakala ze všech nejvíc. Kromě Ujun, která bydlela v Americe, dorazily všechny neteře, a tak měla Mjongun celé tři dny na to, aby přemítala nad věcmi, které tu Sison zanechala.

Po pohřbu se ozvaly pochybnosti. Najednou bylo všechno podezřelé.

„Vzala si mamka nějaké prášky?“ pronesla Mjonghje a Mjongun cítila potřebu tvrzení okamžitě popřít.

„Proč to říkáš? Měla typické příznaky infarktu. Studený pot, špatné trávení…“

„Nesnědla třeba ráno moc prášků na srdce? Říkávala přece pořád, že chce žít, jen dokud bude moct chodit.“

„Nebo nezapomněla si vzít léky, co měla brát?“ přidal se i Mjongdžun, který většinou jen tiše poslouchal.

„Je to divný, takhle hned po narozeninách…“

„Vždyť to říká spousta lidí. Že vydrží do narozenin a pak vydechnou naposled. Vytrvale se upínají na konkrétní datum,“ zahlásila Kjonga, neovlivněna pochybnostmi ostatních sourozenců. Možná to díky svým genům měla z nich v hlavě nejvíc v pořádku.

„Jestli to byl infarkt, tak musela strašně trpět.“

„Není i snášení takové bolesti určitá forma sebevraždy?“

Pokaždé když se sešli, probírali matčinu smrt.

Před dětmi o tom mluvit nechtěli, a tak jen mezi sebou rozebírali matčiny příznaky, slova a činy z onoho osudného dne. Až do té doby, kdy to už Kjonga nevydržela a důvěrně požádala o konzultaci přítele z lékařských kruhů.

„Prý ne,“ oznámila pak vítězoslavně sourozencům po schůzce.

„Léky už jsou prý teď kvalitní, a tak člověk jen tak neumře, když nějaký ten den vynechá anebo jich sní víc najednou.“

„Fakt?“

Mjongun jen tak nezapomene, jak se Mjonghje rozzářila.

„Máma by sebevraždu nespáchala. Nevím, jestli by si vybrala zdlouhavou smrt, ale sebevraždu ne. Já mámě věřila, ale vy, vlastní děti… že se nestydíte.“

„Nezabila se.“

„Možná jsem já její nejpovedenější dcera.“

Kjonga se hlasitě zasmála. A tím smíchem ukončila veškeré pochybnosti. Sison se prostě chtěla ještě jednou setkat s dětmi a vnoučaty, tak vydržela do narozenin a pak náš svět opustila. Je fakt, že rodina byla v šoku, že zemřela tak náhle, ale říká se, že taková smrt je požehnání, a tak se nakonec smířili s tím, že maminka odešla po svém.

„Nebylo to náročný? Na mámině pohřbu,“ zeptala se Mjonghje dlouho poté. Mjongun chvíli trvalo, než pochopila.

„Pro všechny to bylo těžké. Máma přece sama říkala, že by se měly třídenní pohřby zrušit. Poslední dobou jsou prý už jen jednodenní, mělo by se to zkrátit.“

Mjonghje se zatvářila neurčitě. Až teď Mjongun pochopila, co svou otázkou sestra myslela.

„Myslíš to, že jsem byla na pohřbu sama? Bez manžela a bez dětí?“

Na tabuli svítilo na jednom řádku jen její jméno. Zaznamenala to, ale nevěnovala tomu pozornost.

„Kdyby mi na takových věcech záleželo, tak si přece někoho najdu.“

„Moje rodina je i tvoje rodina, víš to, viď?“

„Ne, ne, nechápej to nijak špatně. Hwasu, Čisu i ostatní děti miluju, ale nechci pro vás být přítěží.“

„Moc dobře to nezní.“

„Bylo by fajn, kdybych mohla umřít jako máma, ale takové štěstí moc lidí nemá. Nějak to bude. Do té doby jsem v pohodě.“

„Kdyby se tehdy jen tak nevytratil…“

„Ale ne, ne.“

Mjonghje svými slovy poukazovala na muže, se kterým Mjongun chodila a který těsně před svatbou zasnoubení zrušil. Na tu dávnou historii už Mjongun zapomněla. Bylo zvláštní, že to Mjonghje vytáhla. Tehdy se dokonce už sešli i rodiče obou partnerů, aby probrali detaily svatby, ale budoucímu tchánovi s tchýní najednou došlo, s kým by se to jejich rodina spojila, a došli k závěru, že si to se svým postavením nemohou dovolit. Neřekli to přímo, ale znamenalo to, že nechtějí mít nic společného s míšenkou, navíc dcerou ženy nenáviděné po celém světě. Kvůli tomu doma propuklo pozdvižení a ve všem tom zuřivém zmatku se Mjongun, ta, které se to přímo týkalo, stáhla do pozadí. Nebyla tak naštvaná jako Sison nebo Mjonghje. Možná se jí dokonce trochu ulevilo. Od té doby žila pohodlný život. Byla jednoznačná oběť, a tak jí nikdo nemohl vyčítat život bez partnera. Na rozdíl od dneška, v době, kdy byla Mjongun mladá, musela okolí vysvětlovat, proč žije sama. Famózně tak využila zrušení zásnub ve svůj prospěch a špatnými vzpomínkami se nijak netrýznila.

„Tenkrát starý konzervativní dědkové na ulici mamku poznávali a nadávali jí.“

Mjonghje se nechtěla tak snadno vzdát.

„Ti už jsou beztak po smrti.“

„To máš pravdu. Už umřeli.“

„Nedávno byla v televizi reklama na sekačku. Na první pohled laciná reklama, ukazovali záběry před a po na plevelem porostlém hrobě. A u toho hrála taková duc duc hudba. Bylo to vtipný. Přemýšlela jsem, jestli ten hrob patřil někomu z firmy, co dělala tu reklamu, nebo někomu z firmy na sekačky, anebo jestli prostě posekali nějaký náhodný hrob, a nemohla jsem se přestat smát. Říkala jsem si, že mámě by se ta reklama líbila.“

„Já nedávno hrála virtuální golf a tam byl najednou taky hrob. V jednom golfovém centru v Kumi, někde u třetí jamky. Zrovna hrob, to si taky mohli odpustit.“

„No jo, hroby…“

„Občas si říkám, že jsme maminku měli taky takhle pohřbít. Moc jsme ji poslouchali. Chtěla vysypat do dalekého moře, tak jsme udělali, co chtěla, a teď se za ní nemáme kam vracet.“

Mjongun věděla, že toho sestra na svých bedrech občas nese až příliš, a tak se k ní tiše natáhla a poplácala ji po zádech.

„Možná je dobře, že ses nevdala. Kdyby ses nakonec i ty rozvedla, tak máme jako sourozenci rozvodovost pětasedmdesát procent.“

„Máš pravdu. Buďme vděčné za těch padesát.“

Následujících deset let přemítala první a druhá dcera o neexistujícím hrobě. Bylo to monotónně ucházejících deset let. Konečně se shodly, že oslavit těch deset let není zas tak špatný nápad.

5

V ústech se mi hromadí slova, přichází jaro. V malém jezírku na mé neupravené zahradě se ráchají ptáci. Připomínají mi moje děti, když byly malé. Jak si chichotajíce ledabyle myly hlavy pod studenou vodou. Nechtěla jsem ani věřit, že nejmladší dcera, tak chytrá a pozorná, už chodí na druhý stupeň.

Jestli jsem v té neupravené zahradě na něco pyšná, pak je to amarylka v květináči. Je to starý květináč schovaný pod plexisklem položeným na starém nevyužitém dřevu. Jen těžko by se tomu dalo říkat skleník. Přesto i v chladném Soulu každý rok rozkvete. Přítomnost těch obrovských červených květů je tak silná, že tou dobou nemám oči pro nic jiného. Původně ani nebyla moje. Přenechala mi ji i se svou dcerou paní Čo Malhui. Plánovala jsem se hezky starat o květinu i o dceru, než se pro ně paní Čo vrátí, jenže ona kvůli nešťastné nehodě přišla o život. Bylo by hezké, kdyby v klidu dostudovala a vrátila se, ale svět se netočí kolem našich přání a bohužel i dobrým lidem se dějí špatné věci. Tehdy jsme si potřásly rukou jako dva obchodníci po uzavření smlouvy, měla pevný stisk. Teď už jsem tu zůstala jen já, tak poslušně plním svou část dohody. A když vidím, jak amarylka nikdy neumírá a každý rok znovu vykvete… říkám si, že beztak někam na druhý břeh předává zprávy o tom, jak Kjonga roste, že už je mnohem průbojnější, že se jí ve škole daří, a že bude končit základku.

– Zahradnictví a XX (1984)

Zatímco byly její děti Kjurim a Herim ve škole, zkontrolovala Kjonga, co si zabalily. Domluvili se sice, že si své věci sbalí každý sám, ale říkala si, že by měla přeci jen aspoň nakouknout, jestli na něco nezapomněly. Kjurim už chodí na střední, v ničem moc nevyniká. Herim je v páté třídě a lajdák sice není, jenže často nechá pozornost utíkat stále k jedné a té samé věci. Kjurim nejspíš nepočítal, že by si šel zaplavat nebo cokoliv dělat, a sbalil si jen přesný počet ponožek a spodního prádla. Kjonga mu pár kousků přihodila. Když otevřela tašku Herim, našla v ní obyčejná šedá trička, mikinu a dvě tmavé kšiltovky. A pod oblečením byl schovaný těžký dalekohled.

„Ta naše malá holka má očividně jasno v tom, co chce dělat.“

Zdaleka netuší, co vlastně zajímá syna, ale dcera má ráda ptactvo. Přesněji řečeno, nic než ptactvo ji nezajímá. Bylo by fajn, kdyby se jejich osobnosti vzájemně trochu promíchaly, jenže to se prostě nestane. Chvíli přemýšlela, jestli nevyměnit pár šedých triček za nějaká barevnější nebo s potiskem, ale bála se, že by Herim zbytečně provokovala, a tak se myšlenky nakonec vzdala. V takových chvílích většinou volala své konzultantce Mjonghje. V práci se nemohly moc vykecávat, o to častější byly jejich hovory mimo.

„Máš chvilku?“

„Ale jo, akorát jsem kontrolovala poslední detaily. A kontaktovala hotel.“

„Herim mi dělá starosti. Zase si sbalila jen samé tmavé nevýrazné oblečení.“

„Hehe, pořád má ráda toho šedýho vrabčáka?“

„Sýkorka.“

Herim měla nejradši sýkorky. Prý ji bavilo pozorovat i jiné ptáky, ale celý rok nosila jen šedá trička a černé kšiltovky. Říkala, že si pak sama připadá jako sýkorka.

„Kdyby měla ráda aspoň nějakýho barevnějšího ptáka…“

„Já se z ní zblázním. Za chvíli půjde na druhý stupeň, ale škola ji vůbec nezajímá, a hned jak přijde domů, odhodí batoh a běží tamhle k potůčku. Až se s Herim příště uvidíš, tak si schválně prohlídni její ruce. Má ty paže úplně tvrdý, jak s sebou všude tahá ten dalekohled.“

„No, některý děti zase mají rády dinosaury… je to jen období,“ prohlásila Mjonghje nejistě. To Kjonga ještě víc rozmrzelo.

„Ale to většinou končí kolem sedmi, osmi let. Měla jsem radost, že se nám narodila holčička, těšila jsem se, jak ji budu oblíkat, a místo toho…“

„Nedávno jsem v novinách četla, že z výchovného hlediska je dobré neoblékat holky jinak než kluky.“

„Však není po tobě, ale po otci.“

„No a koupilas je?“

„Ne, to by je museli někde prodávat. Vzala jsem ji do ornitologického střediska Kkurukse¹, aby se na to mohla aspoň podívat.“