Niky Fia

VALKÝRKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Niky Fia, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 159. a 124. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-70-8 (epub)

ISBN 978-80-88672-71-5 (mobi)

Věnování: Nikovi, s láskou...

EROTÝNKY

ROMANTICKÝ VÝLET

Nadešel víkend a ty jsi mě pozval na romantický výlet. Jsem zvědavá, co jsi vymyslel, protože na romantiku moc nejsi. Ale říkala jsem ti, že bych chtěla zažít i hezké, jemné, romantické milování, a nejen ten úžasný, zběsilý sex, co spolu zažíváme.

Prý si nemám brát lodičky, ale pohodlné balerínky. Ale chceš, abych si oblékla šaty. Už to se mi líbí. Takže jsem ještě včera večer probrala svou garderobu a vybrala slušivé šatičky. Sladila jsem je s doplňky, kabelkou a botami. Pohled do zrcadla mě utvrdil, že budeš spokojen. I já se cítím velice dobře. Ještě nalíčit a použít můj oblíbený parfém s lehkou ovocnou vůní. A jsem připravena vyrazit.

Čekám před domem a netrpělivě vyhlížím tvé auto. Poznáváš mě už z dálky. Nasedám do auta. Nakloníš se a dáš mi krásné políbení. Už to je slibný začátek našeho výletu.

„Dobré ráno, miláčku, moc ti to sluší,“ říkáš.

Poděkuji a líbí se mi, jak jsi pozorný. V tvých očích vidím uznání, že se ti můj outfit skutečně líbí a nejde jen o planá slova. Mám radost, že jsem dobře vybrala.

Vyrážíme za město a já zvědavě čtu cedule, kterým směrem jedeme. Když uvidím název lázeňského města, zatetelím se blahem, protože splňuje očekávání romantiky. Cestou si povídáme, smějeme se. Je mi s tebou tak dobře. Vždy vypustím z hlavy všechny starosti a užívám si ty chvilky ve tvé společnosti. Cesta příjemně utíká a než se nadějeme, vjíždíme do Mariánských Lázní.

Dojedeš na parkoviště. Vystoupíš z auta, obejdeš ho, otevřeš dveře na mé straně a řekneš: „Prosím, madam.“ Podáváš mi ruku, přijímám ji a také vystoupím.

Je krásně, sluníčko svítí a příjemně hřeje. A ty mě zveš na procházku lázeňskou kolonádou. Bereš mě za ruku a hrdě se mnou kráčíš. Jsi pyšný, jakou krásnou ženu máš vedle sebe. To mi ale řekneš až později.

Pomalu se procházíme a obdivujeme nádheru lázeňských domů, jejich architekturu. Asi po hodině začínám cítit, že bychom se měli posilnit.

Zřejmě mi čteš myšlenky, protože řekneš: „Smím vás pozvat na oběd, madam?“

S úsměvem přijímám.

Vedeš nás do příjemné restaurace. Je zde málo lidí, a tak si dokonce můžeme ještě vybrat stůl, u kterého poobědváme. Objednáme si pití a prohlížíme jídelní lístek. Nějak nevím, co si dát. Mám chuť na všechno. Ale nakonec zvítězí můj oblíbený španělský ptáček s rýží.

Když uvidíš mou volbu, neudržíš se a se smíchem řekneš: „No jo, ptáček. To já si dám prsíčka,“ a mrkneš na mě. I já se začnu tvému dvojsmyslu smát.

Než k nám přijde servírka, abychom si objednali, rozhlížím se po restauraci. Je opravdu velice vkusně zařízena. Minimalisticky, jak to mám ráda. Vše je sladěné do černé a bílé, jednoduché. Na každém stole stojí svícen ve tvaru skleněné koule. Hoří v něm čajová svíčka vydávající příjemnou levandulovou vůni.

Ani jsem nepostřehla, že už jsi stihl vyřídit náš požadavek, a teď se na mě díváš. Moc se ti líbí můj hluboký výstřih a tvé oči se k němu stále vracejí. V jednom momentu tě u obdivování mého poprsí přistihnu. Musím se usmát, že mé šaty skutečně splnily svůj účel. Když se ale tvé oči odtrhnou a sejdou se s mými, úsměv se mi z tváře vytratí. V tvém pohledu totiž vidím takový chtíč, že mnou okamžitě projíždí vlna vzrušení.

Vzpomenu si na náš první výlet. Na to, co se tam mezi námi v restauraci dělo, a i já bych se na tebe nejraději vrhla… romantika/neromatika, lidi/nelidi kolem. Ale ovládnu se a jen ti dám výrazem v očích najevo, že myslím na to samé.

A raději začnu hovor o hudbě: „Jak se ti líbí nová písnička od Mirai, Summer Love?“

I ty usoudíš, že zde opravdu nemůžeme uspokojit naše tužby, a tak stočíš myšlenky k mé otázce a odpovíš: „Jo, fakt se mi líbí.“ A pak začneš k mému překvapení zpívat refrén…Tak buď víc než Summer Love, já tě budu milovat, tak buď víc než SummeerLoove... Před naším seznámením jsi tento styl neposlouchal, ale teď ti nevadí a občas si ho i pustíš. Že mi ale budeš jejich písničky zpívat, by mě nenapadlo.

Po vynikajícím obědě pokračujeme romantickou procházkou až do parku uprostřed města. Líbí se mi, jak mě držíš za ruku, občas líbneš do vlasů, na tvář. Je to tak milé.

Park je hezky udržovaný. Keře sestříhané, tráva posekaná, záhonky s květinami upravené, lavičky natřené. Zaujme nás fontána ve tvaru sochy nahé ženy, která drží v ruce nakloněný džbán, z něhož vytéká voda do jezírka pod sochou.

Vybereme si lavičku v příjemném chládku a posadíme se. Nachází se mimo hlavní trasy, a tak máme soukromí. Dáš mi ruku kolem ramen a já se o tebe opírám. Chvíli takto mlčky sedíme, posloucháme zvuky hmyzu, ptáčků a občasný smích ze vzdáleného dětského hřiště.

Najednou se ke mně skloníš a jemně líbáš. Ruka mi jde automaticky na tvůj krk, jemně tě na něm škrábe. Začínám celá v tvém náručí tát. Užívám si dlouhou hru našich jazyků. Tvoje ruka se pomalu sune po mé noze nahoru, zajede pod šaty a postupuje výš, až k rozkroku. Vnímáš, jak se mi zatajil dech. Vyndáš ji zpod šatů a vedeš ji teď po mém těle vzhůru. Dojdeš k prsům a jemně je mačkáš. Přestáváš mě líbat a musíš rty polaskat můj výstřih. Zavřu oči a užívám si tu slast. Osvobodíš mé prso a věnuješ se bradavce s takovou intenzitou, že jsem úplně u vytržení. Když tvá ruka, teď už rychle, zajede pod šaty k mému rozkroku, na nic nečeká, odhrne ten kousíček látky a zasune dva prsty do mé už tak mokré jeskyňky, nevydržím to a čert vem romantiku. Vyndám ti ruku z mé mušličky, odtrhnu hlavu od bradavky a opřu tě o lavičku. Nekoukám nikam jinam než na tvůj klín. Rychle rozepnu pásek, knoflík, zip a vyndám tvého vězně. Je také plně připraven splnit mi mé přání. Sedám si na tebe, odhrnu kalhotky a nedočkavě si tvé trčící kopí zasouvám do svého nitra. Dosednu až na doraz a rozjíždím divokou jízdu. Vtom si vzpomenu na tvé sladké rty, začnu tě vášnivě líbat a neskončím dřív, dokud nás oba neudělám.

Bylo to neskutečné, rychlé a vášnivé. Slezu, urovnám si spodní prádlo a šaty, a sednu si zpátky vedle tebe. Zase ti opřu hlavu o rameno, s blaženým úsměvem zavřu oči a nechávám doznívat ty slastné pocity. A ty se taky usmíváš, protože jsi doufal, že dnes budeš takhle „romanticky“ znásilněn.

BANDI

Jako každý den hrál Fero na jedné z hlavních tříd tklivé písně na kytaru. Bohužel měl tak specifický repertoár, že jeho obecenstvo bylo malé. Přesto se každý den vracel na stejné místo, protože chtěl znovu vidět onen zajímavý pár. Nevěděl, proč zrovna oni dva ho tak zaujali. Zkoušel hrát i na jiných místech ve městě, ale vždy vydržel jen pár dní a znovu se vrátil sem. V otevřeném pouzdře od kytary ležel pokaždé skoro stejný obnos, výjimečně trochu víc, proto mohl hrát kdekoliv. Ale tady, tady je mohl vidět a představovat si, co se asi děje v růžovém domě naproti. Chodívali nepravidelně, proto zde hrával každý den a doufal, že dnes se konečně dočká.

Měl štěstí. Poznal je už zdálky. Muž byl vysoký, v přesně padnoucím obleku od Bandiho pro ženy neodolatelný. Úplně chápal, co na něm drobná hnědovláska vidí. Ale moc nerozuměl, co na té dívce vidí on. Snad její mládí? Oblečení těžko. Svým extravagantním stylem alá second hand by pasovala spíš k Ferovi než k němu, elegánovi z časopisu.

A měl o nich jasnou představu. On byl určitě vysoce postavený manažer úspěšné firmy. Workoholik, který si však ve svém nabitém programu našel čas i na občasné povyražení ve svém jinak nudném životě. Ten spočíval ve spokojeném manželství se ženou v domácnosti, jež se vzorně starala o její chod i výchovu tří dětí. Většinu dne trávil v zaměstnání, domů se vracel až večer a brzy ráno odcházel. Své rodině se snažil věnovat alespoň o víkendech, aby děti vůbec věděly, jak jejich otec vypadá. Manželka měla k dispozici jeho zlatou kreditku a mohla si koupit, po čem zatoužila. Dětem dopřál kvalitní vzdělávání na prestižních soukromých školách. Celá rodina spokojeně fungovala. Ale vlastně jen naoko, a proto si tento elegán našel mladou milenku…Pracovala určitě v antikvariátu. Úplně ji viděl mezi spoustou omšelých knih, k nim ladila svým oblečením. Nebo mohla být servírka v útulné kavárničce se second handem, kde si vybírala extravagantní kousky do svého šatníku. V každém případě tvořili velmi nesourodý pár.

Zrovna procházeli na chodníku naproti němu, zvesela si povídali a mířili k růžovému domu. Uvažoval, do jakého patra asi jdou. Věděl, že se jedná o bytový dům. Tušil, že v něm ani jeden z nich nebydlí. A co tam ale spolu dělají? Mají pro sebe maximálně hodinu a odcházejí...

Popustil tedy uzdu své fantazii a představoval si, jak vcházejí do vypůjčeného bytu. On si nejprve odloží drahé sako. Sundá značkovou kravatu, rozepne vrchní dva knoflíčky sněhově bílé košile a přistupuje k ní. Ona si mezitím sundá pestrobarevný kabát a odloží ho na opěradlo židle. On k ní přistupuje, zhluboka se jí zadívá do očí, pak se k ní sehne a vášnivě ji líbá. Ona se k němu přitiskne a nechává se líbat. Je proti němu tak malinká. Cítí se určitě v bezpečí, ochráněná. Poddá se mu s veškerou svou vášní…

A to je ono, pleskne se Fero v duchu do čela, tohle na ní vidí! Je vášnivá nymfomanka schovaná za tím zvláštním oblečením, aby to na ní nikdo na první pohled nepoznal. Teď už chápe, proč se takový elegán ‚zahazuje‘ s nickou. Tak o nich ostatní mluví, o takových jako je on i ona, oblečených mimo módní styl. Jinak by si ‚Pan Bandi‘ o ni ani kolo neopřel. To MUSÍ být ono, ten důvod. A vnitřně v souladu s touto myšlenkou se opět vrátil k fantazírování…

Muž už dívce mezitím svlékl šaty, absolutně neladící s kabátem, a teď rozepínal podprsenku, aby osvobodil neposlušná kůzlátka z jejich zajetí. Pak si rozepnul košili, stáhl ji ze sebe a odhodil stranou. Otevřel zip u kalhot i knoflík a pracně vyndal své mužství. Ona poklekla a začala mu ho sát. Fero hrál, a přitom se vžíval do své fantazie.

I jemu se jeho zajatec hlásil k životu a toužil po osvobození a uvolnění.

„Teď ne, koukej zase usnout!“ domlouval mu Fero, ale věděl, že to bude marné. Proto sem přeci chodil. Aby tyto pocity zažíval a byl chvíli mimo realitu.

A tak opět popustil uzdu své fantazie a v představách viděl, jak už krasavci jen orální slast nestačí. Zvedá dívku, položí ji na postel, svlékne kalhotky a bere si ji. Sledoval jejich akt se závistivým pohledem, ale pak se raději přepnul do přejícího diváka.

Když oba vyvrcholili, šli společně do sprchy. Pak se oblékli a vyšli ven z bytu, z růžového domu a šli zpátky kolem něj…

Fero dohrál písničku a zadíval se směrem k domu, aby zjistil, že byl ve své fantazii rychlejší než realita. Zaradoval se, že je nepropásl. Oba teprve vyšli ze dveří...

CYKLISTKA

Přišel jsem domů z práce, psychicky vyčerpaný ze složitého případu, na kterém již několik týdnů s kolegy pracuji. Venku bylo hezky teplo, slunečno. Manželka s dcerou trávily čas na dětské oslavě a mě to najednou táhlo ven. Co sám doma v prázdném bytě. Na telku jsem vůbec neměl chuť. Projedu se na kole, když je tak hezky, rozhodl jsem se a ze skříně vyndal oblečení na kolo. Nalil jsem si vodu do flašky, ze spíže vzal tatranku, z předsíně rukavice, brýle, helmu a šel do sklepa pro svoje kolo. Dřív jsem hrával fotbal, ale kvůli práci už na něj nemám čas, a tak je jízda na kole mým jediným sportovním vyžitím. Nejsem na nikoho vázaný a nikdo na mě. Když mám chuť, prostě vezmu kolo, vyberu si směr a jedu. Nejraději vyrážím do přírody. Často tedy využívám i cyklostezky okolo našeho města. Vyrostlo jich tu za poslední léta tolik jako hub po dešti, což je moc dobře. Víc a víc lidí tráví volný čas venku při jízdě na kole, a ne na gauči u televize.

A protože jsem tušil, že zrovna dnes budou cyklostezky plné lidí, a já chtěl být sám a pročistit si hlavu, rozhodl jsem se vyrazit nahoru do hor, kde, jak jsem doufal, nebude téměř nikdo. A měl jsem pravdu. Hurá, jsem tu skoro sám, jak jsem potřeboval. Budu poslouchat zvuky přírody, i hudbu dneska oželím.

A tak jsem si v klidu jel. Vítr mi narážel do tváří, brýle naštěstí chránily oči. V hlavě mi přeci zněla moje oblíbená písnička od Kabátů a já se blížil na odpočívadlo, kde si vždy dávám svačinu. Už jsem byl blízko a těšil se, že si sednu, sundám helmu i brýle, zavřu oči a budu vnímat jen šumění lesa, zpěv ptáků, bzučení hmyzu a úplně vypnu. Musím se zase dostat do klidu. Vtom jsem ale zahlédl, že nejsem sám. To snad není možný! Proč zrovna dneska v těchto končinách musí někdo být!, rozčílil jsem se v duchu. Ani jsem nevnímal, kdo mě ruší, jen byl strašně naštvaný.

„Dobrý den, prosím vás, neměl byste lepidlo na duše? Píchla jsem a zjistila, že si ho asi manžel půjčil a nevrátil zpátky do brašničky,“ řekla ta osoba. Teprve teď jsem si uvědomil, že na mě mluví žena. A velmi přitažlivá žena. Sundala si helmu, a tak její dlouhé blonďaté vlasy svázané do culíku upoutaly mou pozornost. Pro blondýnky mám prostě slabost a pomoct blond krásce v nesnázích je splněný sen, prolítlo mi hlavou a špatná nálada byla okamžitě pryč.

„Ano, mám. Ukažte, já vám pomůžu.“

„Jé. Vás mi seslalo samo nebe. Není tu signál, tak jsem ani nemohla manželovi zavolat, kde jsem. Víte, mám hrozně ráda přírodu a klid, proto jezdím takhle daleko a sama. Ještě nikdy jsem nepíchla, až dneska.“

Zatímco povídala, tak jsem si ji celou prohlédl. Byla drobná, štíhlá, vnadná a v obepnutém cyklotričku s hlubokým výstřihem a krátkých legínách strašně moc sexy. Nevím, co do mě vjelo, jestli přetažení z práce nebo ten pocit, že jsme tu sami, ale začal jsem po ní neskutečně toužit.

Raději jsem se tedy otočil ke svému kolu a hledal lepidlo, aby si nevšimla, cože se to děje v mém rozkroku. Začal jsem se vehementně soustředit na... sundání kola, vyndání duše, najití, kde je píchlá, její zalepení. Ona mi celou dobu vyprávěla, jak přišla unavená z práce, musela sednout na kolo a vyrazit na projížďku. Toužila po chvíli klidu bez lidí. Ví, že si měla před jízdou vše zkontrolovat. Že jí manžel vynadá, jak je nezodpovědná, jet takovou dálku úplně sama.

Sedli jsme si na lavičku, já vyndal sušenku a pití, ona dál povídala. Mně to ale vůbec nevadilo. Byla tak plná emocí, energie. Adrenalin a stres udělaly své. Dojedl jsem a zadíval se jí do očí. Napůl vnímal, co říká, napůl se vpíjel do těch hlubokých, velkých, modrých, zářících očí. Byla velice půvabná. Žádná modelka, ale krásná, přitažlivá žena. Najednou jsem se neudržel a musel ji políbit. Ztuhla překvapením. Okamžitě jsem se stáhl.

„Promiňte,“ omluvil jsem se.

„Nic se neděje,“ vykoktala ze sebe a zmlkla.

Dívali jsme si navzájem do očí a já v těch jejích uviděl probouzející se zájem. U mě se zájem projevil opět v rozkroku. Ještě chvíli jsem zvažoval situaci, ale pak se rozhodl to risknout. Přiblížil jsem svoje rty k jejím. Teď to byla ona, kdo políbil mě. A pak už nebylo možné přestat. Vášnivě jsme se líbali. Moje ruce putovaly po jejím těle v sexy oblečku. Měla pevná prsa akorát do ruky, hnětl jsem je a toužil cítit její ruku ve svém rozkroku. Četla mi myšlenky. Už na nic nečekala a hladila tu velkou bouli. Vytáhl jsem ji do stoje a natiskl se na ni. Hladově ji líbal, hladil a mačkal zadeček. Ona mačkala mé svaly na rukou, hladila záda a také se rozhodla zkusit pevnost mé zadnice. Oba jsme byli tak vzrušení.

„Tady kousek je seník, pojď,“ řekl jsem chraplavě.

„A co kola?“ zeptala se s obavami.

„Ty nám tu nikdo nevezme, neboj. Nikdy jsem tady nikoho nepotkal. Až dnes tebe,“ vzal jsem ji za ruku a odvedl do nedalekého seníku.

Tam jí rozepnul cyklotričko, vyndal prsa ze sportovní podprsenky a začal sát bradavky. Slastně vzdychala. Chtěl jsem ji položit na seno, ale měli bychom pak seno všude a těžko to doma vysvětlovali. A tak jsem ji jen otočil, dostrkal ke stěně a toužebně zašeptal: „Opři se.“ Stáhl legíny sobě, pak jí a plynule do ní vstoupil.

Nikdy jsem nebyl nevěrný své partnerce, ale nezvládl jsem ukočírovat své pudy. Styděl jsem se, ale zároveň věděl, že neskončím, že teď hrozně moc potřebuju uspokojit. Přišlo mi, že krásná blondýnka se cítila úplně stejně. Prostě nečekaná, neplánovaná, úžasná sexy jízda. Netrvalo dlouho a ucítil jsem, že můj vrchol přichází. Ještě chvíli jsem schválně prodlužoval naše spojení, abychom si odreagování od reality co nejvíce užili, a pak z ní vystoupil a dodělal se sám vedle na seno.

Udýchaně jsem stál, pořád držel svůj penis v ruce a měl smíšené pocity. Cítil jsem jak uspokojení, tak mi zároveň začínalo být trapně. Co si asi o mně tato neznámá cyklistka teď myslí?

„Omlouvám se. Nevím, co to do mě vjelo. Ještě nikdy jsem se takto nezachoval.“

Mile se na mě usmála a řekla: „Všechno je jednou poprvé. A tohle bylo nádherné,“ políbila mě a ustrojila se. A měla pravdu.

„Ber to jako poděkování za pomoc ženě v nesnázích,“ usmála se zářivým úsměvem a v očích jí plály ohníčky.

„Dobře. Budu to tak brát,“ odpověděl jsem, „a zřejmě na to nikdy nezapomenu.“

Nasadil jsem do ráfku spravenou duši a překontroloval, zda má kolo skutečně v pořádku. Rozloučili jsme se, zamávali si. Já pokračoval dál a ona se vracela zpátky...

SNÍDANĚ VE DVOU

Poznali jsme se už jako malé děti. Pamatuji si jako dnes, když se Jeník s rodiči přistěhoval do naší vesnice. Byl jiný, sice ‚Pražák‘, ale vůbec žádný frajer. Když nám ho paní učitelka první školní den představovala, stál nesměle vedle ní.

„To je váš nový spolužák, Honza Novák.“

Vypadal úplně jinak než kluci z naší dědiny. Měl bílou košili s krátkými rukávy a hnědé kraťasy s kšandami, za brýlemi plachý pohled.

Paní učitelka ho vyzvala, ať si vybere, kam si sedne. Byli jsme, jak to tak v malotřídkách bývalo, spojeni v jedné třídě. Kluci o něj nestáli a roztahovali se schválně v lavici v jasném gestu ‚Tady je obsazeno.‘

Automaticky jsem tedy řekla: „Sedni si ke mně, Jeníku.“

Obrátil hlavu mým směrem a stalo se, naše pohledy se setkaly a už neodpojily. Ve věku sedmi let jsme se do sebe zamilovali.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě.

„Anička,“ odpověděla jsem se šťastným úsměvem, když si ke mně skutečně sedl.

Holky se pochechtávaly a kluci si ťukali na čelo, že jsem mu nabídla místo vedle sebe. Ale já nikdy nelitovala. Byla jsem Jeníkovi oporou od sedmi let až doteď.

Vybavily se mi naše schůzky na louce, kdy jsme leželi vedle sebe a dívali se na nebe. Vymýšleli jsme jména pro podivné obrázky z mraků.

Nebo naše první pusa… Jeník ke mně zezadu přistoupil, zakryl mi oči a řekl: „Hádej, kdo jsem?“

„Jeník,“ odpověděla jsem bez zaváhání.

„Tys mě poznala,“ radoval se. „Na, ta je pro tebe,“ a podal mi kytičku ze sedmikrásek.

„Ta je krásná, děkuji,“ poděkovala jsem a věděla, že mu musím dát pusu. První pusu někomu jinému než z rodiny. Byla nesmělá, přitom nezapomenutelná. Od té doby jsem věděla, že už nechci dávat pusu žádnému jinému muži.

Budu místem, co tě vítá,