Alicia Renner

ZÁHADA BLACK OAK

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Alicia Renner, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 156. a 123. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-68-5 (epub)

ISBN 978-80-88672-69-2 (mobi)

Kapitola 1.

V poledním slunci se čeřící se hladina řeky Silver Oak třpytila jako tisíce nabroušených a naleštěných diamantů. Vlnila se a bouřila, od pramene, stojícího u jejího zrození, hnala se nespoutaně kupředu, s pomocí potoků a potůčků, které jí dodávaly během cesty z hor sílu. Jako blýskavý, lesknoucí se had se vinula mezi lesy, obtáčela a svírala ve své náruči mohutné hory, strmě čnící k modravým nebesům. Jestli byla hora Ook tepoucím srdcem parku, ona se stala tepnou tohoto kraje, živoucí energií a pulsujícím nekonečným životem. Dala život lesům, dala život všemu, co žilo a přebývalo v jejím okolí. Nádherný, zářivý stříbrný šperk horoucí, divoké a nespoutané krajiny, jen zdánlivě opuštěné. Krajiny, kde existovalo života jen tak akorát, aby nenarušoval křehkou a nádhernou rovnováhu, souznění mezi lidmi a přírodou. Řeka, která přinášela život a naději, v bouřlivých peřejích odnášela smutek a bolest života, a tiché vzpomínky na ty, kteří již nejsou mezi živými.

Překrásný letní den sliboval v jedné z tichých a odlehlých zákrut tohoto vznešeného klenotu zdejšího národního parku krásný odpočinek. Řeka zde plynula poklidně a líně, jako by se chtěla zdržet a popovídat si s rozmanitou zdejší květenou. Jenže zdánlivý klid, který narušoval jen zpěv zvučného ptačího orchestru, nakonec nevhodně a vtíravě narušil dusot lidských kroků. Dva lidští vetřelci přišli lovit do zdejších průzračných a čistých vod, tolik bohatých na pstruhy a další druhy ryb.

Kroky se zastavily na malém, trávou zarostlém plácku přímo na břehu řeky. Tiché, zastrčené místo, o kterém věděli jen místní. Šplouchání vlnek a lehké šumění řeky přerušilo dvojité žuchnutí, jak na zemi přistály batohy s rybářským náčiním, a hned vedle nich se objevily dvě rybářské židle v barvě khaki.

Jenže nechutné a buranské krknutí letící vzduchem nasvědčovalo, že tito návštěvníci naruší poklid zdejší zátoky víc, než je záhodno a chtěno.

„Je mi jedno, co dneska chytím, hlavně, že nemusím bejt doma. Kurva, aspoň tady bude trochu klid. Stará má furt tu držku otevřenou, už se to nedá poslouchat,“ pronesl ostrý hlas a jeho poslední zhnusená slova ukradl lehký vítr, který provázel celé dnešní prosluněné dopoledne. Jenže vlahý letní vánek představoval to jediné cnostné, co se tu teď na dlouhou dobu mělo vyskytovat.

„No jo, já mít tu tvoji megeru, taky bych byl radši jinde než doma,“ ozvalo se za jeho zády posměšné mužské uchechtnutí.

„Hele, dávej bacha, jo, mluvíš o mý starý, idiote. Ale máš pravdu, už jí mám plný zuby. To je furt dokola. Dej mi nějaký prachy, vyzvedni kluka ze školky, buď večer doma, už zase jdeš do hospody, prochlastáš celou výplatu, z čeho budeme žít. Furt poslouchám kolem dokola ty samý kecy, kráva jedna. Mě ani nehne, si budu dělat co chci, a žádná blbá ženská mi nebude poroučet.“

Vysoký černovlasý muž s ostře řezanými rysy si od plic ulevil, s úšklebkem se sklonil ke svému batohu, ze kterého vytáhl rybářský prut a začal ho pomalu rozkládat. Nechtěl tu ztvrdnout celý den, jeho plán vylít si večer pořádně hlavu s kamarády v hospodě nesmělo nic narušit.

„Ale no tak, Henry, dělám si legraci. Tvoje ženská je naprosto úžasná. Hned bych ji bral.“

Malý obtloustlý chlapík, který kostnatému dlouhánovi dělal společnost, se úlisně zachechtal. Vzal do ruky obě židle, pečlivě je rozložil a umístil zhruba dva metry od břehu tak, aby byly stabilní a moc se na travnatém a hrbolatém břehu nehýbaly. Slušnou chvíli si s tím hrál, než dosáhl potřebné stability, která jemu a jeho kumpánovi zaručí na dalších pár hodin dokonalé pohodlí.

„No jo, ty bereš každou, která ti dá zadarmo. Si pořádně zašukat, o nic víc ti nejde.“

„Jo, a o tom to je, ne? Kdo by si nechtěl pořádně užít s nějakou pořádnou prsatou babou.“

Tlouštík se pochechtával, zatímco si pomalu a pečlivě chystal svůj prut. Na chvíli podržel mezi prsty kroutící se žížalu, pozoroval její marné úsilí dostat se z pevného sevření, a pak ji s bezcitným úsměvem napíchl na připravený háček. Nahodil, a o pár minut později si hověl v jedné z židlí.

„Jo, ale ta moje není žádná děvka, rozumíš? Tak bacha na hubu, kámo, jo. Pivo máš?“

„Jo, mám.“

Tlouštík vytáhl z batohu celé balení plechovek nejlepšího piva, které se v těchto končinách dalo sehnat. S cvaknutím jednu z nich otevřel a hltavě se napil šumícího moku. Co na tom, že řídí, těžko po cestě někoho potkají, vyjma strážců parku, kteří je kontrolovat nemohou. Jen ve městečku musí dávat pozor, kdyby je nachytal šerif, bez pokuty by se to neobešlo. A noc na místní stanici za mřížemi taky nechtěl strávit. Zase by museli poslouchat šerifovy kecy, jak se mají chovat zodpovědně, neřídit opilí a atakdále. Poslouchali je pořád dokola a už jim to všem pořádně lezlo na nervy. Řidičáky jim naštěstí sebrat nemohl, protože pracovali na místní pile a potřebovali je k práci. Omezení provozu na pile by znamenalo existenční pohromu pro všechny. Pro blízké městečko, dost možná pro celý národní park. Aspoň tak si to mysleli. A dalo se toho dost dobře využít, či spíš, zneužít.

Teplý vzduch prořízlo další neurvalé krknutí, následované hlasitým řehotem obou mužů.

„Drž hubu, nic nechytíme, když se budeš chovat jako prase.“

„Copak, slíbil jsi starý, že doneseš nějakej úlovek, že seš tak napruženej?“

„Jo, alespoň jí na chvíli zavřu hubu. Jako když bude jíst, chápeš, jo?“

Dlouhán se řehtal jako pominutý svému nepříliš povedenému vtipu a ledabyle odhodil plechovku piva za sebe. Tiše dopadla na trávu a zůstala tam ležet. Možná ji seberou, až pojedou domů. Ale jen možná. Natáhl ruku pro další kus a rychle ji otevřel. Tlouštík vedle něj se nespokojeně ošil.

„Hele, nevychlastej je všechny sám, jo!“

„To jsi jich vzal jen šest?“

„Ses zbláznil, ne? Mám v batohu ještě jedno balení.“

Tlouštík natáhl svoji tučnou špinavou ruku ke svému batohu a vítězoslavně vytáhl dalších šest modrobílých plechovek Pabst Blue Ribbon, ještě úhledně zabalených v plastovém obalu. Položil je s posvátnou opatrností na trávu vedle židle, a s funěním vysoukal svůj těžký zadek ze židle. Jeho střeva zapracovala rychleji, než v tuhle chvíli chtěl a potřeboval, donutila ho vstát a urychleně jednat.

„Hele, pohlídej mi prut, jdu se vysrat,“ prohodil ke svému kumpánovi, který se rozvaloval v židli, zíral na splávek, v pravidelném rytmu upíjel z plechovky a nechutně krkal. Kývnutí černovlasé mastné hlavy mu stačilo jako odpověď, z batohu vyhrabal ušmudlanou ruličku se zbytkem toaletního papíru nasáklého rybím pachem, a rychlým krokem se vydal se do hlouběji do lesa.

Pravděpodobnost, že ho u jeho záměru někdo uvidí, téměř neexistovala. Maximálně ho mohl překvapit někdo z místních, protože řeka plynula v těchto místech klidnějším tempem a pár vášnivých rybářů zátoku rádo využívalo. Pstruzi, candáti, ryb bylo ve zdejších neposkvrněných vodách přehršel. A turisté tu prakticky nevyskytovali, ti se většinou s nadšením courali po zdejších kopcích a pak se chlubili, jak se jim podařilo zdolat takové a makové převýšení. Nebo je museli hledat, protože se ztratili v lese v bezpočtu cest a cestiček, které zdejší hluboké lesy křižovaly. Pořádně se zde vyznali jen strážci parku, a možná pár terénu znalých místních.

S mumláním se rozhlédl, jestli nemá v dohledu křoví, i když holý zadek by vystavoval na obdiv maximálně tak divé zvěři. O kus dál jedno zahlédl, od řeky dostatečně vzdálené, aby tam někde nezapadl do podmáčené a rozbahněné půdy. Diváků se bát nemusel, leda by ho do zadku kousl zatoulaný kojot.

S úlevou si po pár minutách natáhl kalhoty, ušmudlanou ruličku strčil do kapsy a ruce si otřel do umaštěných špinavých kalhot. Spokojeně se rozhlédl po okolí, jestli ho opravdu nikdo neviděl, ale vzápětí hořce zalitoval.

To, co spatřil, ho k smrti vyděsilo. V prvním okamžiku si myslel, že jde o klam, který vytvořilo pálící slunce v kombinaci s větvemi mohutných dubů. Stín, který se jako přízrak vznášel několik stop nad zemí, a jen lehce se pohupoval v poledním větru.

Zraková iluze ho zmátla natolik, že se rozhodl jít blíž. Blíž k tomu, co v dálce viselo mezi stromy, a s každým dalším krokem se mu zvedal žaludek víc a víc. Žádný stín, ani přelud způsobený mámivou hrou stínů. Ruce se mu roztřásly. Přes nos ho praštil mrtvolný zápach, který k němu donesl vítr, žaludek vyhlásil stop stav a rozhodl se, že svůj obsah pošle ven.

Začal zvracet. Takovou hrůzu viděl jen v televizi, na vlastní oči nikdy. Jenže na gauči u obrazovky se tomu vždycky pokrytecky a bezcitně smál. Pozvracel si umaštěné triko, ale to ho teď nezajímalo. Nohy, na pár okamžiků naprosto dřevěné, ho konečně začaly poslouchat, s hlasitým výkřikem se obrátil a úprkem utíkal zpět k řece. Cestou málem zakopl o kořen stromu, ale běžel dál, co mu síly a jeho prokouřené plíce stačily.

„Co řveš, ty debile?“

Jeho kostnatý kumpán už stál na nohou a zmateně se díval jeho směrem.

„Mr….mr….mr….“

Tlouštík vyděšeně koktal, s rukou nataženou k lesu, zatímco si ten druhý s odporem prohlížel jeho pozvracené páchnoucí triko.

„Nemáš chlastat, když pak bliješ, debile.“

Dlouhán se znechuceně zašklebil, ale tlouštík zavrtěl hlavou.

„Ne, je, je tam, tam, je tam!“

Zuby mu cvakaly hrůzou, úplně bílý v obličeji ze sebe nedokázal vypravit ani slovo, a černovlasý muž se zamračil.

„Co to meleš? Tak co tam, sakra, je? Vymáčkni se, hergot!“

A pak tlouštík konečně chytil dech.

„Mrtvola! Je tam mrtvola, ty vole! Je to starej Ed, je mrtvej, rozumíš mi?“ zařval nakonec a pak se zhluboka nadechl.

„Musíme zavolat šerifa!“

Kapitola 2.

O dva dny později...

Černé SUV se pomalým tempem vleklo po silnici stoupající minimálně čtyři pět mil do táhlého kopce. Detektiv Mike Simmons nervózně poklepával prsty na volant, ale šlápnout na plyn si netroufal. Neznal to tu, silnice zde byly nevyzpytatelné, plné klikatých zatáček a zrádných prudkých srázů po stranách. Srážku s některým ze vzrostlých stromů, které lemovaly cesty či pád do zdejších, poměrně hlubokých roklí, rozhodně nechtěl riskovat. Možná spěchal, ale leda proto, aby měl tohle celé co nejrychleji za sebou. Ale ne natolik, aby nasazoval vlastní život kvůli pár hodinám. Do cíle dojede, a je fuk, kdy to bude. Mrtvola, kvůli které ho sem poslali, nikam neuteče.

Na chvíli zahodil svoje cynické myšlenky, které mu po tolika letech u policie už tak necitelné nepřipadaly, protože silnice se konečně vyšplhala zhruba do poloviny vysokého kopce, a po pravé straně se otevřel nádherný výhled na zdejší krajinu. Ne, že by ho místní krásy zajímaly, ale využil malého odpočivadla ke krátké zastávce. Řídil bez přestávky přes dvě hodiny, potřeboval si trochu protáhnout ztuhlé klouby. Vystoupil, protáhl si záda, opřel se o auto a zapálil si cigaretu.

Labužnicky popotáhl, a když už zastavil, přece jen věnoval pár pohledů zdejší krajině. Nádherný výhled, i srdce největšího cynika a tvrďáka muselo na okamžik zjihnout krásou, která se tu nabízela. Zalesněné údolí sevřené do klínu hor a kopců se zelenalo v letním slunci, a řeka, která jím protékala, z dálky vypadala jako stříbrný naleštěný řetízek. Celý pohled doplňovaly na obzoru majestátné hory, a díky nádhernému počasí zřetelně viděl jejich zasněžené vrcholky. Naštěstí se nacházely docela daleko, podle toho, co si zjišťoval, cíl své cesty měl téměř nadosah. Maximálně se bude pohybovat někde v okolí, dle GPS by mohl na místo určení dorazit do patnácti minut, takže žádné blbnutí ve sněhu ho nečekalo. Tedy alespoň v to ve skrytu duše doufal.

Národní park Black Oak. Šedesát mil čtverečních něčeho, co zatím viděl jen v televizi nebo na fotkách na internetu. Nic mu to neříkalo, až dokud ho osud tvrdě a nesmlouvavě nevykopl až sem, na tohle Bohem zapomenuté místo. Podle informací, které si zjistil ještě před cestou, krajina nebyla hustě osídlena, ale pár malých městeček a vesnic se zde našlo. Rušný život velkoměsta, ve kterém žil celý svůj život, zde rozhodně nenajde. Tady dávaly lišky dobrou noc a neměl vůbec tušení, do jakého zapadákova nakonec dojede. Cestou potkal jen pár menších vesniček, na jeho vkus nepříliš vábně vypadajících, smutných a depresivních na pohled. Nedokázal si představit, jak zde vlastně lidé žijí a jak se vůbec můžou uživit. Možná dojížděli za prací pryč, do větších měst, ale spousta starousedlíků se odsud určitě v životě nehnula.

Jenže ani sebekrásnější pohled, který místní příroda nabízela, ho nedokázal uhranout. V srdci cítil hořkost. Tenhle případ dostal doslova a do písmene za trest. Šéf se ho potřeboval zbavit a když dostali žádost o pomoc při vyšetřování vraždy, využil příležitosti a bez mrknutí oka ho odstavil na druhou kolej. Či spíše na třetí. V hlavě si po tisící přehrával jejich poslední rozhovor.

„Zvoral jsi to, Simmonsi. Co sis vlastně myslel, že děláš, sakra?“

Nic jiného nezbývalo než se pokorně omluvit se za něco, co udělal v záchvatu vzteku.

„Promiňte, šéfe.“

„Kvůli tobě mám na krku novináře. Telefon mi zvoní prakticky pořád, Simmonsi. Víš, jak jsi mi zavařil?“ Nejvyšší na něj vztekle vrčel, ale i kdyby se kál sebevíc, čas vrátit nedokázal. Ani to, co udělal.

Jeho šéf popadl jeden z papírů a s pohrdavým výrazem ho hodil před něj.

„Volali nám z národního parku Black Oak. Našli tam mrtvolu, vypadá to na dost brutální vraždu. Chtějí pomoc. Předpokládám, že místní šerif řeší maximálně krádež slepic u sousedů, takže si na vyšetřování sami netroufají. Pojedeš tam a vyřešíš ho.“

Pokusil se protestovat, ale příliš neuspěl. Jenom superintendanta, rozzuřeného na nejvyšší míru, brunátného tak, že vypadal jako rajské jablíčko těsně před puknutím, ještě víc popudil.

„Ne, Simmonsi, ty pojedeš. Pojedeš, protože další varianta, kterou ti nabízím, je suspendace na dobu neurčitou, rozumíš mi? Tak si vyber. Prostě se seber a vypadni odsud, dokud se to tady neuklidní. Ukliď se tam na pár týdnů a nevystrkuj nos, dokud ten tvůj průser nevyřešíme, rozumíš?! Nebo spíš, dokud já ho nevyřeším. Jediný tvoje štěstí je, že jsi dobrej polda a nemáš žádný záznam nebo přestupek, což ti možná zachrání zadek, ale disciplinární komise tě nemine. A teď se seber, jeď do tý díry a vyřeš ten blbej případ. Zavolám ti, kdyby se něco vážnějšího dělo. A teď vypadni.“

Skvělé rozloučení po patnácti letech vzorné služby. Stačil jeden jediný případ a jeho pečlivě budovaná kariéra šla do háje. Se zatnutou pěstí od krve si pod sebou podřezal větev, protože mu ujely nervy. Přemýšlel, jestli neměl raději přistoupit na suspendaci, ale být bez platu na několik týdnů doma ho vůbec nelákalo. Zbláznil by se. Nudou i vzpomínkami, které by ho za pár dnů dohnaly a dusily až k zalknutí. Nedobrovolně přistoupil na šéfovu nabídku a teď je tady, na cestě do buranského zapadákova, ve kterém chcípl pes a kde možná nemají ani televizi. O internetu nemluvě. To pro něj byl větší trest než sedět doma na zadku, což jeho šéf velmi dobře věděl. A proto ho sem taky poslal.

Nikdy nic jiného, než velkoměsto nepoznal. Ani na to neměl chuť, většinu času trávil v práci a dovolenou zase doma. Maximálně jel na návštěvu k sestře nebo rodičům, a ti žili také ve městě. Nedokázal si přestavit, co ho tady vlastně čeká. Město je anonymní, nikdo se o nikoho nezajímá. Každý si dělá, co chce. Lidé jsou tam nevšímaví a lhostejní, k sobě i ostatním. Dá se předpokládat, že tady si lidi vidí do talíře, všichni všechny znají, a všichni o všech všechno vědí. Což ho dost děsilo.

Skvělý vyhlídky. S povzdechem zahodil nedopalek na zem a odolal pokušení zapálit si ještě jednu. Takže takhle dopadl a tady skončil. Třicet sedm křížků na krku, roky poctivé dřiny a místo vzestupu ho čekal drsný pád. Osud k němu byl v poslední době tvrdší, než si zasloužil. Zalovil v kapse od kalhot a vytáhl z ní stříbrný řetízek s křížkem. Malá památka, matná nevyprchávající vzpomínka, bolest, která před několika lety nadobro zavřela jeho srdce. Šperk se mu zaleskl v dlani. Sevřel ruku v pěst a s povzdechem strčil řetízek zpět do kapsy. Možná se až příliš upnul na minulost, která nejde změnit. Ale po žádné změně vlastně netoužil. Nikoho nemít znamená nikoho neztratit. Téhle hloupé a možná i sobecké myšlenky se držel už hodně dlouho.

Nasedl do auta, nadešel čas pokračovat. Ještě pár mil a bude konečně tam. Cesta ho vedla dál do kopce a pak zase směrem dolů, potkal jen pár projíždějících aut. Konečně les zhruba ve třetině kopce skončil a před ním se otevřel pohled na malebné městečko čítající odhadem asi čtyři stovky domů.

Špička věže kostela se tyčila pyšně k nebi jako čestný strážce tohoto rádoby klenotu zdejšího národního pokladu. Okamžitě ho praštila do očí, protože výraznější dominantu díra, do které mířil, neměla.

Vítejte v Alberidge, nejkrásnější perle v Black Oak, zvěstovala mu omšelá fialová cedule na kraji silnice, společně s fotografií místního přepychového kostela.

„Jo, to určitě,“ zamumlal si sarkasticky jen tak pro sebe.

Minul první domy, omšelé stavby neurčitého stylu někdy z minulého století, které se střídaly s domy políbenými modernější architekturou. Ani nemusel pátrat, jestli má tenhle zapadákov náměstí, plácek před kostelem vysypaný štěrkem, obklopený záhonky osázenými pestrobarevnými květinami, představoval centrální místo městečka. Jistě se jím místní farníci náležitě chlubili.

S úšklebkem pokračoval dál. Marně se po cestě rozhlížel po něčem, co by matně připomínalo úřad místního šerifa. Viděl dvě ženy s nákupními taškami a hrstku dětí, které obdivně zíraly na jeho nablýskané SUV a pak se rozběhly za ním. Další cedule ho informovala, že se blíží k místnímu autoservisu a penzionu U bílé volavky. Název zněl povědomě, šéf cosi říkal, že tam má domluvené ubytování po dobu, co zde bude vyšetřovat. Na náklady oddělení, samozřejmě. Až se sám divil, že si po tom průšvihu nemusí hradit všechno sám.

Kromě dvou žen a hrstky dětí neviděl ani živáčka, všude panoval podezřelý klid. Možná se lidé báli. Vzhledem k tomu, co se tady před třemi dny stalo, se nedivil. Každý se musel cítit v ohrožení, a tak pro jistotu nevystrkovali nos z baráku. Nakonec se rozhodl, že to vezme cestou nejmenšího odporu, obhlédne si svoje nové ubytování a pozeptá se místních na cestu. Lepší, než tady bloudit sem a tam.

Cesta ho provedla ulicí mezi osmi domy s maličkými předzahrádkami osazených rozkvetlými letničkami, a vyplivla ho na velkém štěrkovém placu hned u autoservisu. Velká kovová vrata natřená tmavě zelenou barvou byla otevřená, v servisu se pilně pracovalo, tři muži v montérkách se motali kolem starého buicka. Docela ho překvapilo, že taková auta ještě vůbec jezdí. Tenhle pojízdný vrak měl dle hnědých lískanců rzi na kapotě svoje nejlepší léta za sebou.

Penzion se vznešeným názvem U bílé volavky nalepený na autoservis ho na první pohled vyděsil. Velká dvoupatrová budova připomínala z části viktoriánskou stavbu, větší měrou cosi z gotického z hororu, a nepatrně horský srub. Tvořila takový neurčitý mišmaš stylů, architekt si očividně při jeho návrhu krapítek přihnul něčeho ostřejšího nebo se sjel nějakým hodně kvalitním matrošem. Nebo si každý majitel této pozoruhodné stavby přistavěl část, která vyhovovala jeho vkusu. Ovšem výsledek děsil už na dálku. Stavba měla v přízemí restauraci, což viděl přes velká prosklená, lehce zaprášená okna, a další dvě patra nad restaurací sloužila zřejmě jako ubytování pro hosty. Ve skrytu duše doufal, že vevnitř to bude lepší než venku, a nevábný venkovní vzhled se neodrazí na měkké posteli a dobrém jídlu.

Jeho příjezd vyvolal nevídaný rozruch a zvědavost místních starousedlíků. Dveře restaurace se pootevřely a škvírou nakoukl zvědavý mužský obličej, v dílně se přestalo pracovat a tváře pracovníků se natočily směrem k němu. Vystoupil z auta a jeden z chlápků z autoservisu zamířil k jeho autu. Oblečený v modrých montérkách, ruce špinavé od oleje si utíral do ještě špinavějšího hadru, a jeho tvář vyzařovala jakousi chladnou přísnost. Při chůzi kulhal, napadal na pravou nohu. Patrně se už po Alberidge rozneslo, že sem míří posily z města, protože chlápek šel přímo k věci.

„Nejste vy ten detektiv, kterého čeká náš šerif?“

Ke svému dotazu přidal ještě nedůvěřivý pohled, a pečlivě si ho prohlédl od hlavy až k patě. Zřejmě tady neměli rádi cizince. Nebo cizí poldy. Nebo všechno dohromady.

„Jsem. Můžete mi říct, kde ho najdu?“

Jasně a stručně šel k věci, aniž by se pokoušel přidat ke své otázce nějaký úsměv. Muž vážně pokýval hlavou.

„Vraťte se na hlavní silnici, pak doprava, a o půl míle dál je stanice. Nemůžete ji minout, je hned u silnice.“

Víc vědět nepotřeboval, poděkoval chlapíkovi v montérkách a vrátil se k autu. Ale stejně ho něco přimělo zpozornět. Místo bylo nasáklé prazvláštním pachem smrti, s příchutí lidského strachu a bezmoci, který se jako neviditelný opar vznášel nad celým městečkem. Bytostně ho vnímal a cítil, jeho instinkty, léty vytříbené a vycvičené, ho varovaly před něčím jen těžko hmatatelným a pojmenovatelným. Tichá hrozba rezonovala vzduchem, jako by mu smrt stála přímo za zády. Bezděčně se ohlédl, ale nespatřil nic.

Ale i tak musel zůstat ve střehu.

Kapitola 3.

K policejní stanici místních strážců se autem dostal za pár minut. Cestou minul pár domů a ceduli, která oznamovala, že se ve městečku nachází ještě jeden penzion. Penzion Black Oak, očividně novější a modernější stavba, s balkóny a kovaným zábradlím u schodiště, vypadal mnohem lákavěji než barabizna, do které ho uvrtal jeho šéf. Naštval se. Vážně skvělý, za trest ho ubytovali v penzionu, který místním a turistům sloužil jako hororová atrakce. Odevzdaně se rozhodl, že ubytování měnit nebude, a těch pár dní nebo týdnů se zatnutými zuby vydrží, ať už to tam bude vypadat jakkoliv.

Policejní stanici poznal podle státní vlajky a dvou aut s černým nápisem POLICIE. Zaparkoval vedle něj a vystoupil. Dveře stanice zely dokořán, v letním dusnu, které panovalo, se vevnitř snažili udělat trochu průvan. Postarší muž ve světlé uniformě, s šerifskou hvězdou na prsou, se zjevil mezi dveřmi jako duch. Mírně prořídlá kštice našedivělé barvy prozrazovala, že jeho věk se blíží k šedesátce, a mohutný knírek mu na první pohled dodával na důstojnosti a vážnosti. Byl vyšší a poněkud mohutnější postavy, tmavé ostříží oči si ho nedůvěřivě prohlédly od hlavy až k patě. Za ním se objevila ještě jedna uniforma, zvědavě vykoukla šerifovi za zády a bedlivě si ho prohlédla.

„Vy jste Simmons?“

O jeho příjezdu samozřejmě věděli a netrpělivě na něj čekali, to by jinak ve dveřích nestál tenhle přivítací výbor. Přikývl.

„Jsem Ben Kenneth, místní šerif,“ natáhl k němu muž ruku.

„Detektiv Mike Simmons.“

Pokládal za slušnost představit se celým jménem a stiskl jeho nataženou pravici. Silný stisk mu málem rozdrtil kosti v ruce, ale se zatnutými zuby to vydržel. Šerif byl prostě kus chlapa. Mávnutím ruky ho pozval dál. Jak se dalo předpokládat, stanici tvořila jedna velká místnost plus nevelká kancelář, patřící šerifovi. Dle počtu pracovních stolů rychle vyhodnotil, že místní strážci tam budou maximálně tři, šerif a dva zástupci.

„Tohle je Richie,“ mávl rukou šerif k mladíkovi, který natáhl ruku a představil se.

„Pojďte ke mně, detektive. Asi jste zvědavý, co se tady stalo. Richie, kafe pro pana detektiva,“ zahulákal na svého zástupce, který se urychleně vrhl k varné konvici a dal se do chystání. Na další prohlížení vybavení čas neměl, protože šerif ho zatáhl do svojí kanceláře. Větrák na stole byl příjemným osvěžením, kvůli panujícímu dusnu se vedle nedalo skoro dýchat. Šerif se pohodlně rozvalil ve svojí pracovní židli a on si musel vystačit s obyčejnou. Sedl si a vzápětí před ním přistála nažloutlá složka.

„Máte tam všechno, co potřebujete vědět, ale klidně vám všechno řeknu, abyste se nemusel obtěžovat se čtením.“

V šerifově hlase slyšel pořádnou dávku arogance. Patrně si uvědomoval, že s podobnými případy nemá dost zkušeností a ješitnost mu nedovolila jednat příliš přátelsky. Takže, tohle bude souboj dvou eg. Jeden pohrdal druhým hned od začátku, což nevěštilo nic dobrého. Vycházet spolu budou maximálně proto, aby měli případ co nejrychleji z krku.

Otevřel složku, kterou dostal od šerifa. Hned navrchu ležely fotografie z místa činu. Mrtvola staršího muže, pověšená za nohy na větvi mohutného stromu, byla na první pohled poseta spoustou bodných ran. Ve tváři se zračilo zděšení, nepopsatelná hrůza a děs. Před smrtí musel strašlivě trpět a šílená agónie, ve které umíral, se vepsala do jeho vousy zarostlé tváře.

Tiše polkl. Viděl už hodně vražd, a tuhle mohl s klidem zařadit do kategorie závažnějších a brutálnějších. Ten chlap měl v sobě víc děr než cedník.

„Zřejmě víte, kdo to je?“

Šerif kývl hlavou. „Jo, místní podivín, Ed Harrison. Tulák a bezdomovec, taková páchnoucí skvrna našeho města. Sice jsme mu nabízeli ubytování, ale on nechtěl. Pořád se toulal po lesích, maximálně si sem chodil pro jídlo. V obchodě vždycky něco dostal, starosta jeho útratu cáloval z městské kasy, prej charita, či co. V lese si zbouchal nějakou chatrč. Jo, a v zimě se chodil ohřívat do hospody, někdy ho tam Berta Bartesová nechala přespat, když hodně mrzlo. Jo, a taky se tam občas vysprchoval, páč pořád smrděl na míli daleko.“

Upřeně se díval na fotografii starého mrtvého muže, ale pohrdavý tón v šerifově hlase nešel přeslechnout. Hlavě zákona očividně vadilo, že se někdo takový, jako Ed, potuloval po městečku. Ale na druhou stranu, kdo by chtěl zabít zrovna někoho takového? A zrovna tady? A takhle brutálním způsobem?

„Měl nějakou rodinu?“ zeptal se šerifa, který zavrtěl hlavou.

„Ne, žil sám. Ženská mu umřela někdy před deseti lety na rakovinu, moc to neustál a chvilku po její smrti začal blbnout. Barák nechal málem spadnout, začal lítat po lesích, a nakonec tam zůstal. Měli děcko, holku, tý je teď tak třicet let, odhadem. Jenže ta po mámině smrti utekla pryč a už se tady neukázala. A popravdě, ani se jí nedivím.“

„Proč se nedivíte? Mohla se o tátu postarat, ne?“

„Těžko, on Ed docela dost nasával. Chlastal první ligu, takže se nedivím, že odsud zdrhla. Máma mrtvá, táta bláznivej ožrala. Neměla tu dost dobrý vyhlídky na život a mezi námi, asi tady nikdy nechtěla zůstat. Hodně mladých odsud odejde do toho vašeho velkoměsta.“

Další kapka šerifova lehkého pohrdání ho nikterak nerozhodila. Dělal, že jeho poznámku přeslechl, a dál se věnoval prohlížení dalších fotografií, které vypadaly nejen navlas stejně, ale i krapet rozmazaně. Mrtvola muže vyfocená ze všech stran, řezné rány zblízka a nic víc.

„Kdo to fotil?“ zeptal se pátravě, protože fotky nestály za nic. Samotné místo činu zrovna moc neukázaly.

„Tady Richie.“ Šerif kývl hlavou směrem ke svému zástupci, který právě věšel do dveří s hrnkem vonící horké kávy. Richie se hrdě vyprsil, zřejmě byl pyšný, že podobnou situaci, kterou zažil poprvé za svoji krátkou kariéru, zvládl. Raději nic neříkal, poznámku o naprosté neschopnosti mladého šerifova zástupce pro jistotu spolkl. Později se tam zajede podívat osobně. Ale neušel mu Richieho dychtivý pohled toužící po uznání.

„Dobrá práce, jen příště vyfoťte celé místo činu, a z větší dálky,“ utrousil jen tak bokem a Richie celý šťastný vypadl z kanceláře. Asi jeho poznámku považoval za pochvalu.

„Kdo ho našel?“

„Bert a Henry, dva chlapi z místní pily. Vyšli si na ryby. Bert se šel vys…šel vykonat potřebu a našel ho. Tak nás zavolali. No, a my pak zavolali vás,“ pronesl šerif tlumeným hlasem a dovětek, že si s tím nevěděli rady, zůstal nevyřčený viset kdesi ve vzduchu.

Takže, místo pravdy musela přijít jakási samolibá náhražka.

„Víte, detektive, znám celé město a nedokážu si představit, že by tady někdo udělal něco tak strašlivýho. A popravdě, osobně si myslím, že bude lepší, když bude případ vyšetřovat někdo jiný než my, nestranný. Teda, starosta si to myslí, to byl jeho nápad, abychom zavolali detektiva z oddělení vražd a taky si to hned zařídil. Takže, teď je to na vás.“

Kývl hlavou a v duchu se usmál. Tak proto ta uražená ješitnost. Starosta místní perly národního parku šerifa z nějakého důvodu vyšachoval ze hry. Jenže bitý na tom bude on, protože mu může přistát pár klacků pod nohama. S vážnou tváří zaklapl složku a podíval se na šerifa.

„Udělám, co bude v mých silách, šerife. Můžu si ji vzít? Rád bych si všechny materiály důkladněji prostudoval.“

„Pro mě za mě, vezměte si, co chcete. Myslím, že byste chtěl vidět mrtvolu, ne? Doprovodím vás do místní márnice.“

Šerif najednou vylítl ze židle, popadl klobouk a rázným krokem zamířil ke dveřím. Razantní povel k odchodu ho překvapil. Rychle se zvedl a s lítostí se podíval na hrnek vonící kávy, ze kterého nestačil ani jednou napít. A kafe by si vážně dal.

Jenže šerif nabral poněkud svižnější tempo, a tak klusem spěchal za ním, s nažloutlou složkou v ruce.

„Jeďte za mnou,“ zavelel Kenneth a nasedl do služebního auta. Nezbylo nic jiného než prostě poslechnout, a jet za ním.

Malá budova s kanárkově žlutou fasádou skrývala lékařskou ordinaci, poskytující v této odlehlé krajině odříznuté od moderního světa svým obyvatelům veškerou možnou dostupnou péči. Tři zdravotní sestry, a jeden doktor a patolog v jedné osobě. Víc než jednoho doktora a zubaře si Alberidge nemohlo dovolit. Co jim síly stačily, snažil se zdravotní personál postarat o všechny vážné i nevážné případy, přičemž pro ty vážnější zde byly připraveny i plně vybavené pokoje pro akutní péči, suplující nemocnici. Třeba kdyby někdo dostal infarkt. A v případě úmrtí mělo městečko i svoji márnici.

„Doktor Jenkins, těší mě.“

Štíhlý nevysoký muž středního věku v profesorských brýlích mu podával ruku. Přišel jim naproti, když viděl z okna ordinace dvě přijíždějící auta. Opětoval jeho pozdrav a v rychlosti se doktorovi představil. Žádné další zbytečné zdržování se nekonalo, doktor rychlým krokem zamířil přímo do márnice. Poslušně klusal za ním a na cestě ignoroval zápach lyzolu a desinfekce, přítomné snad v každém koutku téhle budovy. Tenhle pach bytostně nesnášel. A ten v márnici ještě víc. Pach smrti, čpící ze všeho v místnosti, dusil a štípal v nose.

V nevelké místnosti s odpudivými zelenými kachličkami, která sloužila jako márnice, se nacházel jen pitevní stůl a tři chladící boxy. Což asi stačilo. Doktor přicupital k jednomu z nich, otevřel dvířka a jedním pohybem vytáhl nebožtíka, ležící na studeném kovovém lehátku, ven. I na tento pohled si časem zvykl, po těch letech u policie s ním podobný výjev ani nehnul.

Mrtvol už viděl nepočítaně, snad i proto, aby se nestal úplně lhostejný k lidské ztrátě, si vždycky v duchu řekl „klid jeho duši.“ Udržovalo ho to v jeho lidství, dál od vzrůstajícího cynismu, který se u něj po letech práce začal projevovat.

Naklonil se nad mrtvolou a pozorně si prohlédl rány na těle. Byly hluboké, odhadoval jich minimálně kolem deseti. A modro fialových podlitin viděl nepočítaně. Doktor Jenkins přispěchal se svojí zprávou dřív, než vůbec stačil otevřít pusu a na cokoliv se zeptat.

„Pitvu jsem dělal předevčírem. Napočítal jsem celkem dvanáct bodných ran. Vidíte ten roztřepený okraj na jedné straně? S velkou pravděpodobností jej způsobil lovecký nůž se zubatým ostřím, zhruba pět palců dlouhý. Útok musel být veden dost velkou silou, takže se domnívám, že pachatelem je spíše muž než žena. Jo, a soudě dle úhlu bodných ran, člověk, který způsobil Edovu smrt bude pravák,“ vysypal ze sebe nervózně a snad záměrně se vyhnul slovíčku „zabil.“

Tento drobný detail v doktorově popisu ho zaujal.

„Takže předpokládám, že příčinou smrti je jedna z těch bodných ran?“

Doktor se nepatrně ošil. „No, patrně ne, asi. Spíš ho zabila ho rána na hlavě, podívejte se.“ Vzal opatrně hlavu nebožtíka a natočil ji stranou. Pod vlasy, na krku zřetelně viděl velkou odřenou krvavou ránu s namodralým okrajem.

„Někdo ho uhodil?“

„No, zřejmě ne, detektive. Pravděpodobně spadl hlavou na něco ostrého, možná na kámen, hranu schodu nebo stolu. Náraz byl tak silný, že si zlomil vaz. Bodné rány vznikly až posmrtně, tedy podle mě. Asi, většina z nich. Ale jestli ho někdo strčil nebo spadl sám, vám říct nemůžu.“

„Dobře, a co ty podlitiny?“

„Nedivím se, že jich má tolik. Ožrala jeden, pořád se někde nametenej válel,“ utrousil šerif stojící kousek od nich. Velmi necitelná poznámka v přítomnosti mrtvého muže. Hned ho napadlo, že nebude jediný cynický nelida v okolí. Doktor ovšem šerifovi horlivě přitakal.

„Ano, to je pravda, většina z nich jsou staré podlitiny, dle zabarvení staré několik dní. Ale modřiny tmavnou časem, některé z nich mohou být i posmrtné skvrny. Ale to se dá těžko odlišit.“

„Fajn, modřiny jsou v tomto případě docela nepodstatné. Máte ještě něco důležitého, doktore?“

„Testy prokázaly v krvi vysokou hladinu alkoholu, což, jak říká šerif, není nic nového, Ed hodně pil. Měl žaludeční vředy a cirhózu jater v pokročilém stádiu. Dřív nebo později by se upil k smrti. Víc už vám říct nemůžu.“

„Ještě poslední otázka, doktore. Dokážete odhadnout dobu úmrtí?“

„No, vezmu-li v potaz všechny proměnné faktory, například velmi teplé počasí, které panovalo v posledních dnech, maximálně dva až tři dny před tím, než ho našli.“

Nemohl si nevšimnou rychlého kradmého pohledu, který doktor na šerifa vrhl. Jako by čekal, jestli jeho zdánlivě odbornou výpověď odsouhlasí. Pak se vyplašeně usmál, a zasunul nebožtíka zpět do chladícího boxu.

Návštěva v márnici evidentně skončila.

Kapitola 4.

Z márnice vycházel s pocitem, že jejich návštěva skončila příliš rychle a rázně. Vypadalo to, že velké pomoci se od místních nedočká. Doktor mu sdělil nejdůležitější informace, v závěru mu vrazil do ruky vypracovanou pitevní zprávu, a spěšně zaplul zpět do své ordinace. Při odchodu v čekárně zahlédl pár lidí. Na zdejšího lékaře čekala skutečná doktorská práce a oni ho jen zdržovali. Byl rád, když konečně unikl chladu márnice, vtíravému zápachu dezinfekce a vyšel ven, kde ho přivítaly hřejivé sluneční paprsky. Zhluboka se nadechl a nasál do plic svěží, čerstvý venkovský vzduch. Jaká změna proti smogu a výfukovým plynům z aut.

„Doufám, že vám to trochu pomohlo, detektive.“ Šerif se zastavil u svého auta a v jeho hlase zase slyšel jedovatou uštěpačnost. Nemohl se zbavit pocitu, že většina zdejších lidí bude skákat podle toho, jak on pískne. K šerifské autoritě vždycky lidé vzhlížejí. Nebo se doktorovi také nelíbilo, že případ vyšetřuje někdo cizí? Měšťáky tu na první pohled neměli moc v lásce.

Nebo snad něco tajili? Možné je samozřejmě všechno, jenže vytváření předsudků a domněnek by ho mohlo svést na nesprávnou cestu během pátrání. Uchoval je v hlavě, ale váhu jim příliš nedával. Snad za to mohla jeho povaha, že zpočátku podezříval každého, koho potkal.

„S výslechem lidí vám pomáhat nebudu. Všichni ví, proč jste tady, určitě vám rádi řeknou všechno, co bude potřebovat vědět,“ pravil šerif poněkud despotickým tónem, zatímco šmátral v kapse u kalhot a snažil se vylovit klíče od auta.

„To rád slyším, šerife,“ přemluvil se poprvé k jakémusi vstřícnému úsměvu, ale spíše jen ze slušnosti. „Začnu s tím co nejdřív. Ale rád bych ještě viděl místo činu. Vezmete mě tam?“

„Jako teď hned?“

„Ano, šlo by to?“

Šerif se významně podíval na svoje nablýskané značkové hodinky a ušklíbl se.

„Nó, detektive, čekal jsem, že s tím vyrukujete, ale už je docela pozdě. Já nemám čas a vy se tady nevyznáte, takže vás samotnýho poslat nemůžu. A kromě toho, už je odpoledne, i kdybyste k řece trefil sám, jakože netrefíte, do tmy byste se nestihl vrátit.“

Pěkná podpásovka hned na začátku vyšetřování, to se muselo nechat. Kvůli zpackaným fotkám neviděl z místa činu naprosto nic, a teď tohle. Jenže než stačil cokoliv namítnout nebo položit jakýkoliv další dotaz, šerif ve své řeči pokračoval a bylo vidět, že svoji touhu zbavit se ho měl důkladně a do sebemenších detailů promyšlenou.

„Nemáme na starost jen vás, takže vás tam zítra vezme Chico. Pracuje jako strážce parku, sice je mladej, ale zná to tady jako svoje boty. Lidi i park. Ukáže vám, co budete chtít a bude vám k ruce, když budete potřebovat. Už je to s ním domluvený, ráno v devět vás bude čekat dole u jezera. Je tam taková malá osada, pár srubů pro turisty, který si chtějí užít života v divočině,“ ušklíbl se a konečně vylovil klíče z kapsy.

„Moment, jak se dostanu k jezeru,“ zastavil ještě šerifa, spěšně nasedajícího do auta.

„Asi míli za městem je odbočka doleva. Pojedete pořád rovně, až přijedete na křižovatku. Pak doleva, a dostanete se k jezeru Fourt Creek. Má srub kousek od osady, u lesa. To nemůžete minout.“

A tím jejich první setkání skončilo. Ještě, než šerif nastoupil do auta, zašmátral v kapse u košile, vytáhl vizitku a s viditelným despektem mu ji podal.

„Tady máte moje telefonní číslo. Kdybyste cokoliv potřeboval, třeba informaci k vyšetřování, někdo dělal problémy a nechtěl žvanit, prostě kdybyste potřeboval ohledně případu pomoct a mladej na to snad nestačil, tak mi zavolejte. Na telefonu jsem pořád.“

Podle šerifa byla pomačkaná vizitka s jeho číslem zřejmě náramná pomoc, ale jeho nijak zvlášť neuchvátila. Jejich rozhovor definitivně skončil, šerif nastoupil, práskl dveřmi, nastartoval svůj zánovní džíp a odjel. Strčil si jeho vizitku do zadní kapsy kalhot, složky od doktora a patologa v jedné osobě hodil na zadní sedačku a sedl si do auta. Mrkl na hodinky, ukazovaly něco málo po třetí hodině. Dobře, šerif mu trochu zkřížil plány, ale když už ho nechal ve štychu, může zbývající část dne využít k prostudování obou složek k případu a popřemýšlet o tom, co zatím zjistil.

Myšlenka na něco dobrého do žaludku, horkou kávu a osvěžující sprchu převážila nad příšerným obrazem hrozivého penzionu s ušlechtilým názvem U bílé volavky, který měl před očima pořád. Nedalo se nic dělat, přece nebude spát v autě na lesní cestě. Jako drsného policistu z oddělení vražd ho hned tak něco nevyděsí.

Když zastavoval před penzionem, odehrála se tam téměř stejná situace jako při jeho příjezdu před dvěma hodinami. V servisu se přestalo pracovat a všichni na něj zůstali zvědavě zírat, dveře restaurace se otevřely na maličkou škvírku, ve které se objevilo slídivé oko s plnovousem. Nevšiml by si toho, nebýt tichounkého cinknutí zvonečku nade dveřmi, který upozorňoval personál na nově příchozí. Cestovní tašku si nechal pro jistotu v autě, rozhodl se nejprve strategicky prozkoumat terén.

Rychle vystoupil, v servisu se začalo urychleně pracovat a dveře restaurace se s cinknutím zavřely. Tak rychle, že dotyčnému zvědavci zůstal dlouhý plnovous skřípnutý do dveří. Ozvalo se tiché zaúpění, dveře se rychle otevřely a s bouchnutím zase zavřely. Bylo to trapně nenápadné a docela komické, nad čímž se musel nechtěně pousmát. Přílišná zvědavost se nevyplácí.

Rozhlédl se, ve snaze zjistit, jestli má penzion ještě jiný vchod než ten vedoucí přes restauraci, ale měl smůlu. Do jámy lvové vedly jen jedny dveře. Když vstoupil, zraky všech přítomných se stočily přímo k němu a zvědavě si ho prohlédly. Dáma za barem ho sjela pohledem od hlavy k patě, ignoroval ho jen muž s dlouhým plnovousem, který seděl na barové stoličce, ucucával pivo a dělal, že nic.

„Vy jste ten městskej detektiv, ne?“

Dáma za barem se hned hrnula k němu, když na její otázku přikývl, a defacto už nedostal šanci na ústup. Svým korpulentním tělem zatarasila cestu ke dveřím a natáhla pravici k pozdravu.

„Berta Bartesová, majitelka. Volali mi, že tady budete ubytovanej. Mám pro vás připravený nejlepší pokoj, jaký tu máme.“

Při jejích slovech pocítil lehkou nevolnost, protože mu před očima blikla scéna z filmu V zajetí démonů, ale statečně přikývl. Restaurace na první pohled vypadala staře a zašle, ale naštěstí zde bylo čisto a při troše fantazie i útulno. Snad tomu bude tak i nahoře. Zatímco Bartesová běžela pro klíče od jeho pokoje, vrátil se do auta pro svoji cestovní tašku nacpanou věcmi. Musel počítat s tím, že v téhle díře na pár týdnů ztvrdne. Přinejhorším, ale stále v duchu doufal v tu lepší variantu. Tedy, že celý případ vyřeší co nejdřív, a bude odsud moct vypadnout co nejrychleji.

Bartesová už na něj čekala, s úsměvem od ucha k uchu, ale nemohl se zbavit pocitu, že to je jen přetvářka, protože byl její host. Její jediný host, hned při vstupu si všiml, že v malé skříňce, visící za barem, nechyběl jediný klíč. Strčila mu do ruky dva klíče, spojené malým ohmataným přívěškem s číslicí jedna. Provedla ho restaurací ke dveřím na konci místnosti, které vedly do malé, úzké a tmavé chodby. Na jejím konci se nacházelo točité dřevěné schodiště vedoucí do prvního patra penzionu, a ještě jedny vchodové dveře.

„Pokud byste nechtěl procházet restaurací, když půjdete ven, tak můžete jít tudy. Je to zadní východ, ale nesmíte zapomenout zamknout,“ mávla rukou směrem ke dveřím, které míjeli a vydala se po schodišti nahoru.

„Máte pokoj číslo jedna, náš nejlepší pokoj tady,“ řekla a před inkriminovanými dveřmi se zastavila. Vypadala velice pyšně a sebestředně, snažila se být milá, ale v jejím postoji se zračilo cosi hraného. Nemohl si nevšimnou znatelného napětí v jejím chování. Určitě měla strach.

„Budete chtít něco k jídlu?“

„Ano, to budete velice hodná.“ Žaludek se mu kroutil hlady už hodinu tak, že ho začala bolet hlava.

„Dnes máme výborná marinovaná žebírka na grilu,“ nabídla mu majitelka penzionu s křečovitým úsměvem jejich dnešní menu.

„To zní velice dobře. Dám si velice rád,“ odvětil jí slušně, leč stále neměl potřebu se s touhle ženou nijak víc pouštět do hovoru, i když ona očividně toužila po opaku. Aspoň prozatím.

„Dobře, tak si vybalte, a přijďte dolů.“

Bartesová spokojeně kývla a spěšně seběhla dolů po schodech. Po malém zaváhání se odhodlal a otevřel dveře svého pokoje. Kupodivu, žádný Amytiville se nekonal, pokoj byl vybaven starším nábytkem, ale na první pohled vypadal docela útulně. Velká manželská postel, skříň z masivního dubového dřeva zabírala skoro polovinu jedné stěny. Dvojitá okna s dřevěným rámem poskytovala dostatek světla, místnost doplňoval malý stolek se dvěma židlemi. Tmavě hnědé závěsy vypadaly lehce vyžile, záclonky lehce zažloutle, ale v tom žádný větší problém neviděl. Jediné dveře v pokoji vedly do koupelny. Béžové kachličky s jakýmsi retro motivem působily lehce odpudivě, ale tyhle drobnosti se daly tolerovat. Hlavně, že se zde mohl vyspat, vysprchovat a najíst. Ve skrytu duše doufal, že tu nebudou švábi a po nocích tady nestraší. Naproti posteli stála televize, kupodivu modernějšího vzhledu, takže se dalo předpokládat, že nebude muset koukat na černobílé vysílání.

Hodil tašku vedle postele, vybalování nechal na později. Rozhodl se nejprve ulevit kručícímu žaludku a vydal se do restaurace. Zvědavé pohledy posedávajících štamgastů ho opět prošpikovaly skrz naskrz. Ignoroval je, usadil se k jednomu ze stolů a slibované jídlo před ním přistálo do pěti minut. Mírně povadlý vzhled zeleninové přílohy mu částečně sebral chuť k jídlu, ale hlad byl větší nepřítel.

„Nechte si chutnat,“ usmála se Bartesová strojeně, ale nevypadala, že by si chtěla jít po svých. Typická ženská zvědavost převládla nad nechutí se s ním bavit.

„Už jste něco zjistil?“

Překvapeně se na ni podíval. Co by asi tak za těch pár hodin mohl zjistit? Nicméně, když už postávala u jeho stolu a neměla se odchodu, naskytla se možnost ženu vyzpovídat. Hostinští mají většinou přehled, co se kde šustne a tahle rádoby restaurace bude hnízdo městských drbů. Zvlášť, když ji vede ženská.

„Vy jste ho znala, že?“

Vycházel z toho, co řekl šerif. Žena zaváhala, pak si nezvána přisedla na židli proti němu a nahodila velice ztrápený obličej.

„Eda? Jo, znala. Občas sem chodil, dávala jsem mu zbytky jídla a taky tady občas přespával, když mrzlo. V zimě, když jsou mrazy, může být venku i mínus pětadvacet stupňů. Ve sklepě u kotle je teplo, vždycky se tam ohřál. Jo, a když hodně smrděl, občas se tady vysprchoval. Lidi sem nosili starý obnošený věci, vždycky dostal něco lepšího na sebe.“

Odkýval jí to. Zatím se informace od ní shodovaly s tím, co řekl šerif.

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

Zaváhala, dlouze přemýšlela, co odpovědět. „No, asi tři dny předtím, než ho našli. Přišel si sem jako vždycky pro jídlo.“

„Chodil sem pravidelně?“

„Ne, jen občas. Někdy přišel dva dny po sobě, někdy jsme ho pár dní neviděli.“

„Když jste ho viděla naposledy, nevšimla jste si na něm něčeho divného? Nechoval se třeba jinak než obvykle?“

Zavrtěla hlavou a posmutněla. „Ne, nevšimla, choval se jako vždycky, klidně se zeptejte i chlapů, všichni vám řeknou to samý. Víte, byl to chudák. Jeho žena zemřela, holka od něj utekla, neměl lehký život. Budiž mu země lehká.“

Nijak výrazně k jeho pátrání nepřispěla. Suše jí poděkoval a ona se dost neochotně zvedla k odchodu, zřejmě uražena, že si s ní nechce víc poklábosit. Odešla zpět za bar, odkud se k němu donesla tichá poznámka o hulvátovi z velkoměsta. Pustil se do té povadlé zeleniny, studených hranolek nasáklých olejem a žebírek vyrobených z umělé hmoty, protože se horkotěžko daly sežvýkat. Kávu si sebou raději vzal na pokoj, aby unikl neustálým zvědavým pohledům, které mu už začaly lézt na nervy.

Cestou do svého noblesního retro pokoje ještě vyzkoušel zadní východ z penzionu. Naproti zadní části penzionu se nacházela stará garáž, zprava budova autoservisu, zleva řada neupravovaných rozkvetlých keřů ibišků, a asi o půl míle dál začínal prořídlý les. Chtěl zavřít, ale vítr k němu donesl z vedlejšího servisu hurónský smích a útržky vět, které ho docela zaujaly.

„Mrzák Bill? Ses zbláznil ne? To si myslíš, že ho zabilo strašidlo, vole?“

Víc neslyšel, protože zbytek rozhovoru přerušil zvuk jedoucího auta. Zavřel a dle pokynů Bartesové pečlivě zamkl.

Ovšem slova, která vítr nechtěně donesl až k jeho uším, mu začala pěkně vrtat v hlavě.

Kapitola 5.

Vybalováním se příliš nezatěžoval, vyndal si jen pár věcí. Trika pověsil na ramínko, protože nechtěl, aby vypadaly, že je přežvýkala kráva a jako věšák použil jednu z židlí u stolu. Do skříně se neodvážil nic dát, když ji otevřel, vyvalil se na něj zápach staroby a zatuchliny. Znechuceně ji zabouchl a z tašky si vyndal jen to nejpotřebnější. Pro jistotu se podíval pod postel, jestli se tam náhodou nepohybuje nezvaný živočich z řádu hmyzovitých, přesněji švábovitých, ale naštěstí nic živého nenašel.

Z tašky vytáhl černý notes se stříbrnou propiskou, vzal složky ležící na stole a uvelebil se na posteli. Napil se kávy, docela chutné narozdíl od jídla, a vzal do ruky první složku, kterou dostal od šerifa. Když už se dnes nedostal na místo činu, alespoň si prostuduje všechny informace, které stačil posbírat.

Znovu si pečlivě prohlédl všechny fotografie, hlášení od šerifa obsahovalo vesměs to, co mu sdělil v kanceláři po jeho příjezdu. Hlášení bylo sepsáno na jeho vkus vcelku ledabyle, ale nic víc po zdejším osazenstvu policejní stanice chtít nemohl. Nechyběla ani výpověď chlápků, kteří starého Eda v lese našli. Albert Nowill a Henry Jones. Rodáci, pracovníci na místní pile. K řece si vyjeli zarybařit, ale jejich zábavu přerušil nečekaný nález mrtvoly. Jejich výpovědi osazenstvo policejní stanice sepsalo stručně a věcně, těžko říct, zda v tom měl prsty šerif a jeho přísné autoritativní oko. Možná chtěl chránit lidi ve svém okolí a jemu znesnadnit práci, nebo ti dva k otřesnému nálezu víc říct nemohli.

Složku od šerifa odložil a vzal si doktorskou. Nechyběly v ní fotografie nebožtíka a bodných ran včetně podrobného popisu pitvy. Bodné rány způsobené „zřejmě“ loveckým nožem, řada různě starých podlitin, vysoká hodnota alkoholu v krvi, několik starých jizev, způsobených pády. Byl to starý zanedbaný muž s nelehkým životem, nad jehož smrtí se nikdo nepozastavoval ani nedojímal. Pro někoho mohl být jen nevábnou zapáchající tečkou na tomhle místě. Měl vůbec v městečku nějaké přátele? Oplakal jeho smrt někdo?

Odložil složku a vzal si do ruky svůj notes, více než z poloviny popsaný. Vždycky si svoje případy zapisoval. Krátké poznámky, které ho udržovaly ve střehu, aby nic důležitého nezapomněl a nepřehlédl. Dělal to takhle od chvíle, kdy se mu podařilo dostat na oddělení vražd. Každý případ, který řešil, bral velmi vážně, případná chyba by mohla někoho dalšího stát život. Vždy ho nosil s sebou, pro případ, že by ho napadl drobný detail k případu, doma si vždycky sedl, v klidu o každém případu přemýšlel a třídil si myšlenky.

Vzal si do ruky propisku.

28. 8.

ZEMŘELÝ: ED HARRISON, 65 LET, BEZDOMOVEC, 6 stop, 220 liber

DATUM SMRTI: asi 24.8.

Ještě tři dny před smrtí lidé Eda viděli v penzionu U bílé volavky. Zmapovat každý jeho krok bude prakticky nemožné, když to byl tulák a bezdomovec, ale i na to se bude muset zaměřit.

12 BODNÝCH RAN NOŽEM POSMRTNĚ? PŘÍČINA ÚMRTÍ ZLOMENÝ VAZ?

Další velký otazník. Muže se zlomeným vazem někdo brutálně pobodá až po jeho smrti. Proč? Tohle absolutně nedávalo smysl. Pokud byl Ed už mrtvý, proč by ho ještě někdo takhle zohyzdil? Ale co když se doktor mýlil? Vždyť přímo v márnici nenápadně připustil, že si není úplně jistý tím, že rány bezdomovci pachatel způsobil až posmrtně. Jak to jen řekl? Rány byly zasazeny posmrtně, tedy podle mě… No jistě, s podobnými případy nemá velké zkušenosti, mohl jen tipovat než jít na jistotu. Pokud měl pravdu, pád na zem a zlomený vaz Eda vysvobodil od velmi kruté a bolestivé smrti. Ale ať už vraždil kdokoliv, mohl ho nechat ležet na místě činu a utéct. Proč si dal práci s tím, aby ho pověsil za nohy na větev stromu. To nedávalo moc smyl. Ale která vražda z lidského hlediska vlastně dává?

MÍSTO ČINU!!

Bude místo činu, kde mrtvolu našli, opravdu místem, kde se onen zrůdný zločin stal? Uvidí se.

LOVECKÝ NŮŽ!!!!

Ach ano, zapomněl se šerifa zeptat, jestli zná někoho, kdo takový nůž má. Ale na tomhle místě ho možná vlastnili všichni. Sáhl po telefonu, napadlo ho, že šerifovi zavolá, ale pak si to rozmyslel. Určitě bude ještě příležitost, a dnes už neměl chuť s nerudným mužem s šerifskou hvězdou mluvit.

VYSLECHNOUT BERTA A HENRYHO!!

Ti dva přijdou na řadu co nejdřív, pokud možno hned, jak si prohlédne místo činu. Jejich výpověď pravděpodobně žádné důležité informace nepřinese, ale opomenout ji nesmí. Vždy záleží na drobných detailech a mluvit se svědky tváří v tvář často přináší víc informací než přečíst si jejich výpověď na papíře. Ten snese všechno, i lež.

Na mysli mu vyvstala slova, která zaslechl u zadních dveří penzionu.

MRZÁK BILL? KDO JE TO?

Další důležitá stopa? A proč ti chlápci mluvili o strašidlech? Je snad Bill duch nebo někdo z městečka, koho už jednou potrestali za podobný čin? Nervózně si promnul prsty a znovu se napil vlažné kávy. I tohle musí zjistit hned zítra. Buď zajede za šerifem nebo se zkusí zeptat toho kluka, kterého mu šerif hodil na krk. Cítil zvláštní napětí v ramenou, jeho instinkty mu napovídaly, že tento případ nebude jednoduchý. Je rozdíl vyšetřovat vraždu ve velkém městě a na vesnici, kde každý každého zná. Lidé měli strach, viděl ho v jejich očích a vyděšených tvářích. O to těžší práce ho čeká.

Chvíli bezděčně cvakal propiskou a pak sáhl do kapsy kalhot. Vytáhl drobný šperk, stříbrný řetízek s křížkem a položil si ho na noční stolek. Do notesu pak udělal malý křížek:

NAJDU HO. JAKO VŽDY, NEBOJ SE, J.

Hloupá, nostalgická vzpomínka, vlastně sám nechápal, proč tam ty vzkazy po těch letech ještě píše. Vždyť už si je nemá kdo přečíst.

S tichým povzdechem zaklapl notes, dopil studenou kávu, natáhl se na postel a zavřel oči. Když už ho donutili promarnit zbytek dnešního dne, alespoň si na chvíli odpočine. Může ještě přemýšlet. Myšlenku na večeři zavrhl, protože gumová žebírka si v jeho žaludku poleží až do příštího rána.

Noc proběhla kupodivu klidněji, než původně předpokládal, a pominul-li fakt, že matrace měla svá nejlepší léta za sebou, vyspal se v tom důlku celkem dobře. Na podobné ticho a klid, které vládlo okolí penzionu, nebyl zvyklý. Žádná troubící auta a hluční sousedi, kteří se rozhodnout řešit svoji manželskou krizi v jednu hodinu v noci. Nečekaná, příjemná změna, kvůli které prostě zaspal. Chtěl si přivstat, obvykle vstával každý den v šest hodin a stalo se to pro něj takovou rutinou, že si ani nenastavoval budík. Ale dnes ho probudil až skřípot otevíraných kovových vrat autoservisu, který k němu pronikl pootevřeným oknem. V sedm hodin ráno!! Chvíli ospalýma očima mžoural na mobil, ale čtyři velké číslice na displeji ho ujistily, že je opravdu přesně 07:05.

Naštěstí do schůzky s klukem z lesní stráže zbývaly ještě dvě hodiny. Dost času na příjemnou ranní sprchu a kontrolu poznámek v notesu. Vidina dalšího dlouhého dne bez jídla ho donutila nakonec jít dolů a dát si snídani. Lokál zel prázdnotou, což ho vůbec nemrzelo. Alespoň byl ušetřen pátravých a zvědavých pohledů místních štamgastů.

„Opečené párečky a smažená vajíčka. Nic víc dnes nemáme.“

Bartesová mu věcně a stručně předložila po krátkém úsečném pozdravu dnešní snídaňový pokrm, zatímco do hrnku připraveného na stole nalévala čerstvou ranní kávu. Bláhově doufal, že snídaně bude chutnější než umělohmotný polotovar ze včerejška, poněvadž na ní se přece nedá nic zkazit. Lehce připálená vajíčka ho vyvedla z omylu, párky si očividně v kuchyni taky už pár dní pobyly a na toustech si málem vylámal zuby. Zdejší kuchař rozhodně žádnou Michelinskou hvězdu nedostane. Nasoukal do sebe aspoň vajíčka a vypil si kávu.

„Vy dnes jedete za Chicem, že jo?“ zeptala se, když odnášela talíř s nedojedenou snídaní. Odolal pokušení zeptat se, zdali neví o nějaké restauraci, kde dobře vaří, a raději se soustředil na její otázku. Vida, místní tamtamy fungovaly neskutečně rychle, raději nechtěl vědět, kdy, od koho a jak se to dozvěděla. S kamennou tváří jí dotaz odkýval a přidal navrch na půl pusy jakési hmm, jako odpověď.

„Je to hodnej kluk, nechceme, aby se dostat do problémů.“

„Proč si myslíte, že by se měl do nějakých dostat?“

„No, protože vám má pomáhat. Určitě budou nějaký problémy, když tady budete vyšetřovat, víte, no, starýho Eda. Neměl to v životě jednoduchý, tak nechceme, aby se mu něco stalo.“

Tahle konverzace ho dost zarazila. Zvláště její poslední věta zněla spíš jako výhružka. Odpovědět jí nestačil, otočila se a odešla po svých zpět za bar. Výborně, je to pořád lepší a lepší. Šerif se ho elegantně zbaví, na krk mu hodí mladého cucáka bez naprosté znalosti policejní práce, a jestli si ten kluk během vyšetřování ukopne někde v lese palec, tak ještě dostane od místních štamgastů nakládačku. Fakt paráda.

S náladou naprosto pod bodem mrazu vstal od stolu, prohodil směrem k Bartesové cosi jako poděkování za jídlo, vrátil se do pokoje pro klíčky od auta a vyšel ven. Ani hřejivé sluneční paprsky posledních letních dnů ji nedokázaly spravit. Práce v servisu se zase na chvíli zastavily, a zvědavé obličeje se natočily k němu. Doufal, že je zvědavost po pár dnech jeho přítomnosti zde přejde a přestanou ho okukovat jako pannu ve vitríně.

Notes hodil do přihrádky u spolujezdce, nastartoval a vydal se na cestu k jezeru Fourt Creek. Najít cestu opravdu nebylo tak těžké, na hlavní silnici ho na odbočku upozornila velká cedule se zeleným nápisem, oznamující, že cíl jeho cesty se nachází asi čtyři míle od hlavní silnice. Odbočil, a nepříliš kvalitní štěrková silnice, jen tak tak široká pro dvě auta, ho bezpečně dovedla až k místu určení. I kdyby mu šerif nepopsal cestu, u křižovatky stál velký rozcestník, který ho spolehlivě navigoval až k jeho cíli.

Pohled, který se mu naskytl, by se skvěle vyjímal na pohlednicích, možná i na přebalu přírodovědné či romantické knihy. Úzká silnička ho vyhodila asi půl míle od břehu jezera na malém rozcestí. Rozhlédl se. Napravo, jen kousek od něj, schoulená v područí začínajícího lesa, se krčila Osada U Fourt Creek, jak toto místo vznosně nazývali místní starousedlíci. Ve skutečnosti se tu nacházelo cca patnáct srubů, rozházených po kraji lesa jak drobky na koberci, jen pár desítek stop od sebe. Starých tak do deseti let, ale na první pohled velmi kvalitně postavených a udržovaných, u některých stála dokonce zaparkovaná auta. Turisté z měst, dychtivě lačnící po troše dobrodružství, se zde mohli ubytovat a na vlastní kůži si vyzkoušet drsný život v divočině. Dveře jednoho ze srubů se otevřely, na zápraží se vykulil pupkatý pán v tílku a v trenýrkách. Zřejmě se chtěl po snídani pokochat uklidňujícím pohledem na překrásné jezero.

Pohled na protahujícího se turistu s vystrčeným holým pupkem nebyl zrovna vábný, stočil zrak doleva, protože cíl jeho cesty se nacházel někde tím směrem. A taky že ano, necelou půl míli od osady, se na kraji lesa bojácně krčila osamělá dřevěná stavba. Cíl jeho cesty, kde na něj čekal jeho průvodce po parku. Mrkl se na hodinky. Přijel o deset minut dřív, ale pořád lepší být tu dřív než později. Nedochvilnost nesnášel.

Rozjel se a z dálky si prohlížel starší dřevěný srub, ke kterému mířil. Nějakou tu desítku na krku měl, ale na první pohled vypadal velmi pečlivě udržovaný. Hned vedle něj stál zaparkovaný zelený džíp, a černý nápis na jeho dveřích hlásal, že auto je majetkem Národního parku Black Oak. Jenže po jeho příjezdu se absolutně nic nedělo. Sice nečekal žádný uvítací výbor, ale s tím klukem z parku se měl dle domluvy setkat v devět hodin. Vystoupil, vyšel tři schůdky, které vedly na malé zapraží a zaťukal na vchodové dveře. Nic se nedělo, vevnitř nezaznamenal jediný pohyb či jakýkoliv šramot.

Zkusil vzít za kliku. Nic, zamčeno. Nálada mu klesla zase o pár stupňů níž. Zkusil zavolat, vyzkoušet, zdali se majitel srubu nenachází někde poblíž, ale nic. Nikde ani noha. Jen na sloupku u schodiště visela zelená kšiltovka se znakem parku. Vzal ji do ruky a prohlédl si ji. Obyčejná, se světle zelenou nášivkou, uprostřed níž byl vyšitý černou nití rozložitý dub. Jak jinak. Pověsil ji zpět, sedl si na schody, vytáhl krabičku červených Winstonek a zapálil si. Když už tady musí trčet, tak si dlouhou chvíli zkrátí něčím příjemným.

Taky se mohl kochat nádherným pohledem, který zdejší příroda nabízela. Scenérie, která by upoutala každou romantickou duši, možná by vyvolala i tesklivou slzu na tváři, s ním nijak zvlášť nehnula. I když, bylo tu krásně, ticho a klid. Pohled na jezero, sevřené mezi dvěma vysokými zalesněnými kopci, třpytící se modrou hladinu, nad níž právě prolétla hladová volavka, ho na malou chvíli přenesl do krajiny vzpomínek. I v jeho životě kdysi existovaly šťastné chvíle, a tento pohled v něm na moment vyvolal jakési déjá vu, s lehkým nádechem nostalgie, okořeněné nehmatatelným a vzdáleným polibkem kohosi navždy ztraceného.

Podvědomě vnímal jen lehké šumění větru v korunách stromů a okolo švitořící ptáky. Uvědomil si, že něco podobného ve městě nezažil. Město znamenalo neustále troubení aut, dusící smog, nekonečné davy lidí, cinkot projíždějících tramvají. Ale tohle? Ani v parcích nebyl takový klid jako tady. Ani nevěděl, jestli mu to dělá dobře, nebo je z toho nervózní.

Nedopalek od cigarety hodil na zem, ani se nesnažil zjistit, jestli je po ruce odpadkový koš. A vzápětí uslyšel mužský hlas a psí štěkot. Zpoza rohu se vyřítila černobílá border kolie a zuřivě se rozštěkala. Neznámý vetřelec u jejího domu se jí pranic nelíbil a dávala to sakra znát. Štěkala jako o život, což ho donutilo postavit se na nohy.

A vzápětí se objevil i její pán.

Kapitola 6.

„Aki, sedni!“

Přísný hlas jí zavelel, kolie přestala konečně štěkat, poslušně si sedla, ale nespustila z něj ani na vteřinu oči. A on si konečně mohl prohlédnout tváří v tvář mladého strážce parku a svého průvodce.

„Ty jsi Chico?“

Nebetyčně blbá otázka, ale chtěl se ujistit, že dotyčná osoba je opravdu ta správná, se kterou se má setkat. Mladík kývl hlavou a přistoupil blíž.

Věk spíše jen odhadoval, mohlo mu být tak šestadvacet, plus mínus nějaký ten rok. Štíhlý, ale na první pohled vytrénovaný, vyšší, ale i tak o půl hlavy menší než on. Jeho plavé polodlouhé vlasy s rozpustilými jemnými vlnami rozzářilo ranní slunce zvláštním medovým nádechem. Na sobě měl uniformu strážců parku, košili a kapsáčové kalhoty v khaki barvě, košili zdobila stejná nášivka, jakou viděl na kšiltovce. Mladík si ho prohlédl stejně nedůvěřivě a podezíravě, jako on jeho. Zřejmě neoplýval nadšením, že ho bude mít pár dní nedobrovolně na krku. Ovládal se však dokonale, nedal na sobě znát jakoukoliv nechuť, a natáhl k němu ruku.

„Jsem. Ty si Mike, že?“

Žádné poslušné vykání, ten kluk byl drzý jako opice, ale taktně jeho troufalost přešel a podání ruky opětoval. Měl silný stisk, pevný, žádná leklá upocená ryba a k pozdravu přidal ještě drobný úsměv, asi ze slušnosti. Velmi hezký úsměv, až ho prapodivně zašimralo v žaludku. Tenhle zvláštní pocit už dlouho nezažil.

„Omlouvám se za zpoždění, potřeboval jsem zkontrolovat rezervoáry na vodu. Doufám, že jsi nečekal dlouho. Jestli chceš, můžeme hned vyrazit.“

Chico udělal sotva jeden krok a zarazil se, koukal ohromeně na zem a pak zvedl oči směrem k němu. Jeho úžasný úsměv zmizel, kdežto na čele se objevila hluboká vráska velikosti Grand Canyonu.

„Tady nejsi ve městě. Les není popelník,“ řekl najednou přísně a znovu pohledem sjel k zemi, k nedopalku od cigarety, který se válel hned u schodů. A jemu došlo, že vajgl, který buransky a bez rozmýšlení odhodil na zem, bude muset zvednout, a dokonce i uklidit.

„Támhle je koš na odpadky. Jdu si pro klíče od auta.“

Chico to sice řekl stroze, ale stejně znovu ucítil zvláštní šimravý pocit v žaludku, jenže tentokrát se k němu přidala i kapka studu. S potupným výrazem se sehnul, sebral ležící nedopalek a odnesl ho do velkého koše na odpadky, nahrazujícího popelnici, který stál kousek od dveří. Chico mezitím zmizel ve srubu, a vzápětí vyběhl i s klíči od auta. Zamkl za sebou dveře a mávl rukou směrem k džípu.

„Pojedeme mým autem, jestli ti to nebude vadit. Ať tě nemusím navigovat, budeme tam rychleji.“

„S tím nemám problém.“

No, ještě aby ho měl. Ani nestihl protestovat, protože Chico už mířil ke svému džípu, aniž by se jedinkrát ohlédl, jestli jde za ním. Aki, doposud sedící poslušně na zemi, vyrazila, prolítla kolem něj a běžela za svým páníčkem. Ten jí otevřel zadní dveře a pes se pohodlně uvelebil na zadní sedačce v autě.

„Doufám, že ti nevadí, že ji beru s sebou, ale je zvyklá jezdit všude se mnou,“ usmál se Chico omluvně, když nastartoval a pomalu se rozjel.

„Nevadí, psy mám rád, ale nerad bych, aby se motala kolem místa činu.“

„Neboj, nebude, klidně na nás může počkat v autě,“ ujistil ho Chico.

Napětí lehce polevilo a mladíkovi konečně zmizel z tváře přísný upjatý výraz. Inu, bylo načase zjistit, na čí straně strážce vůbec je. Jestli na straně šerifa a vykecá mu každý jeho krok během vyšetřování, nebo jestli k jejich spolupráci přišel jak slepý k houslím a nechtěně. A tudíž si informace bude nechávat pro sebe a nebude je slepičit celému městu a svým kamarádů. To by jeho pátrání nepomohlo, ba naopak.

Takže šel rovnou k věci. „Předpokládám, že ti šerif řekl, o co se jedná a že spolu máme spolupracovat. Možná to bude pár dní, možná i pár týdnů. Asi z toho nejsi moc nadšený, že?“

Chico pokrčil rameny. „Nejsem, abych pravdu řekl. Ale šerif se mnou nemluvil, domluvil se rovnou s mým šéfem. Bez mého vědomí, samozřejmě, ale s tím už nic nezmůžu. Sice mě to netěší, protože nebudu mít čas na svoji práci, ale rozkaz je rozkaz, tak co mám dělat?“

Jejich vynucená spolupráce ho nepochybně nadšením nenaplňovala, ale zněl upřímně, což se taky cení.

„Koukám, že tě to moc neudivuje.“

„Ne, ale od našeho šerifa bych jiné jednání nečekal. Na lidi nikdy ohled nebere, bohužel.“

„Takže spolu moc dobře nevycházíte, že?“

I když se soustředil na cestu, Chico na moment otočil hlavu a na tváři se mu usídlil poněkud nechápavý výraz. Ale byl chytřejší a mnohem bystřejší, než se na první pohled mohlo zdát, a nenápadně položená otázka zkoumající jeho postoj k šerifovi mu došla velice rychle.

„Jestli se bojíš, že budu šerifovi vykládat, co jsi během vyšetřování zjistil nebo nezjistil, tak se neboj. Nebudu. Nemám k tomu jediný důvod a předpokládám, že veškeré svoje kroky ve vyšetřování s ním budeš konzultovat osobně a sám. Já se do toho plést nehodlám. Mám ti dělat doprovod po parku, nic víc.“

„Dobře, toho si cením. S šerifem budu spolupracovat, samozřejmě, ale tak jak uznám za vhodné já sám. Prostě mi přijde divné, že místo toho, aby mi dal k ruce jednoho ze svých zástupců, kteří rozumí policejní práci, mi dal tebe. Bez urážky.“

Chico znovu pokrčil rameny a pak odbočil na jednu z lesních cest. Auto poskakovalo, protože cesta byla plná výmolů a kamenů, a Aki vzadu nervózně zakňučela. Drncání se jí zjevně nelíbilo.

„Já nevím, co se šerifovi honí v hlavě, a proč tak rozhodl. Ale park znám dost dobře, na rozdíl od šerifových zástupců. To, že se tady narodíš, neznamená, že se v parku bez problémů vyznáš. Asi tak. A mlčet umím, nikomu nic neřeknu. Dostal jsem za úkol, abych ti pomohl a to udělám. Nic víc.“

„Nejde mi jen o šerifa, ale i o obyvatele Alberidge. Už tak mají strach, nechci, aby městem kolovaly nepodložené drby a fámy.“

„Ty už stejně kolují, šíření klepů prostě nezabráníš. Ale znovu tě ujišťuju, že nikomu nic nepovím. Ani šerifovi, ani lidem ve městě.“

Ano, drby budou kolovat stejně. Klepy místních drben v obchodě, tiché hospodské řeči u půllitru s pivem, kostelní povídačky, přikrášlené fámy, nesmyslné pomluvy. To vše se může šířit městečkem jako mor a nakazit ho zhoubnou atmosférou strachu a smrti. Nepodložené zvěsti mohou zbytečně hatit jeho vyšetřování. Ale tenhle kluk nevypadal, že by byl s šerifem jedna ruka a očividně ho neměl z nějakého důvodu moc v lásce. Tím líp pro něj. Bude ho mít na své straně, a to pro něj bude plus.

Chico se dál obezřetně věnoval řízení, po zbytek cesty už neřekl ani slovo. Možná se ho jejich první rozhovor trochu dotkl. Nedůvěra, kterou mladíkovi projevil hned ze začátku, mohla jejich spolupráci narušit, ale on potřeboval mít naprosto jasno. Musel vědět, jestli se na něj dá spolehnout nebo ne.

Na místo dojeli asi po dvaceti minutách. Zastavili na kraji široké prašné cesty, ale řeku neviděl. Došlo mu, že asi budou muset jít kousek po svých. Chico už vystupoval, otevřel zadní dveře, kolie vystřelila jako namydlený blesk a zmizela někde mezi stromy. Písknutím si ji zavolal zpátky.

„Vezmu ji sebou, dám na ni pozor, neboj. K řece se jde tudy,“ ukázal Chico na malou pěšinku, schovanou mezi keři, rostoucími u cesty. A pak se trochu rozpačitě podíval na jeho obuv.

„Nemáš lepší boty? V tomhle se ti tady dobře chodit nebude. K řece je to ještě kus cesty.“

Sice nechápal, co má ten kluk proti jeho značkovým koženým polobotkám, ale jeho pro něj zcela nepochopitelné obavy rozhodně nesdílel.

„Neboj se, jsou docela pohodlné, chodí se v nich dobře.“

„No, jak myslíš.“

Následovalo další pokrčení ramen a jakýsi potutelný drobný úsměv, jehož smysl zatím nechápal. Chico jeho obuv dál nekomentoval, ale zřejmě mu chtěl podat poslední pomocnou ruku, jejíž význam pochopil až později. Vyndal z auta kšiltovku a podal mu ji.

„Na, vezmi si tohle. Sice už nebývá teplo, jako uprostřed léta, ale stejně by ses mohl spálit.“

Víc neřekl a vydal se směrem k pěšince, s Aki v patách. Asi po deseti minutách chůze, kdy řeka byla stále v nedohlednu, si v duchu říkal, že slova „kus cesty“ si příště nechá víc upřesnit. Po úzké vyšlapané pěšince vedoucí mezi stromy a keři se nešlo zrovinka pohodlně. Samý výmol a kámen, občas se mu pod nohy připletl kořen stromu. Prozatím šli z kopce, poněkud prudšího na jeho vkus, ale dalo se předpokládat, že cesta nazpět bude méně pohodlná. Protože ten kopec potom budou muset vylézt nahoru. Nemluvě o tom, že teplota začala povážlivě stoupat, ačkoliv hodinky ukazovaly něco po desáté hodině. Dal se očekávat další příjemně horký srpnový den. Sešli z kopce, ale radovat se nemohl, poněvadž je čekal další výstup. Další vyvýšenina, strmý pahorek, a pak další a další. Nahoru a dolu, jeden svah střídal druhý. Začínal se potit a něco hmyzího ho štíplo do ruky a do krku. Chico si v klidu vyšlapoval před ním, podobný terén mu očividně problém nedělal a počasí jakbysmet. Občas si pískal, a Aki pobíhala jako neřízená střela kdesi okolo.

Z „kusu cesty“ se nakonec vyklubala celá míle, možná víc, a vzdálené šumění řeky působilo jako balzám na duši. Konečně dorazili do cíle. Klidná zátoka, která se náhle objevila mezi stromy přímo před nimi, kde řeka proudila tak líně, jako by chtěla usnout, se před nedávnem stala svědkem nepříliš přívětivé události. Zdupané místo v trávě, nevábně ozdobené vyházenými plechovkami od piva označovalo, kam místní rybáři chodili chytat ryby. Ale jestli se sem budou vracet i v budoucnu, ukáže až čas. Na toto místo padl stín smrti, který nezmizí ani ve laskavém slunečním svitu a navěky toto panensky nedotčené místo poznamenal.

Chico se zamračil, když to tiché malebné místo poseté poházenými plechovkami od piva viděl, zřejmě byl velmi háklivý na jakýkoliv nepořádek v lese.

„To jsou čuňata,“ ulevil si a pak ukázal rukou kamsi do lesa. „Ještě kousek a budeme tam. Richie mi volal a přesně mi řekl, kde je místo činu. Je označené páskami, tak pojď.“

I kdyby nechtěl, tak musel jít dál, naštěstí jen pár desítek stop, a ještě jakžtakž po rovince. Alespoň měl čas popadnout trochu dech. Jenže první pohled na místo činu obehnané žlutou černou policejní páskou, nataženou mezi stromy, ho nepotěšil. Okolí bylo viditelně zdupané, poničené, evidentně se tu pohybovalo větší množství lidí, a na nějaké důkazy, stopy a pozdější vyšetřování moc nehleděli. Když to dílo zkázy viděl, jenom dostal vztek.

„Tam Eda našli,“ ukázal Chico na jeden ze stromů, který se nacházel uprostřed páskou označené oblasti. Rozpačitě přešlápl, viděl na něm, že dál už jít nechce. Rozhodl se mu to ulehčit.

„Klidně zůstaň tady, zbytek zvládnu sám. Snad ještě něco použitelného najdu.“

Za jeho blahosklonnost ho Chico odměnil dalším úsměvem.

„Díky. Mě bohatě stačí, co říkal Richie, když mi volal. Málem se zase pozvracel.“