Kristýna Hlaváčková

ZACHRÁNCE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Kristýna Hlaváčková, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 155. a 122. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-66-1 (epub)

ISBN 978-80-88672-67-8 (mobi)

Všechny postavy, společnosti a místa v této knize jsou fiktivní.

Jakákoli podobnost s reálnými postavami či společnostmi je čistě náhodná.

1. kapitola

Zayn

Hodiny ukazují teprve půl osmé ráno a já jsem už teď absolutně vyvedený z míry.

Svoje kafe už zase nemám na stole, stejně jako můj oblíbený sýrový sendvič k snídani. Tohle bych ještě přežil - ostatně asi poslední dva měsíce jsou neposlušnost a naschvály velmi oblíbenými způsoby mé asistentky, jak mě dovést k zuřivosti. Ale co hůř, právě se ke mně dostala informace, že nám odpadly hned tři modelky. Prý už mají plné zuby poroučení, kdy a kde budou pózovat. Vážně k smíchu. Co si jako myslely?

Svět módního časopisu není jen o vystavování se v plavkách někde na pláži, nebo předvádění se ve spodním prádle s polonahými muži. Alespoň ne náš časopis. Je především o tvorbě módy pro kteroukoliv příležitost, módy pro lidi běžných poměrů a musíme dbát na realitu – co zákazníci chtějí a hlavně, co si můžou dovolit. Zkrátka se zaměřujeme na všechny věkové kategorie, ženy i muže různých výšek i šířek.

Cooper Group Style je od počátku založený na potřebách obyčejných lidí a přesně to je jeho předností a značkou. Chlubíme se mnoha aspekty a střihy, díky nimž vynikáme vysoko nad ostatními. Dokonce pro nás pracuje i špičkový módní návrhář. Pravděpodobně i proto patříme do pěti nejprodávanějších módních časopisů v Chicagu a okolních městech.

Ale pokud se styl řízení mé firmy někomu nelíbí - například právě zmíněným modelkám - Amber, Sarah a Jessice - ať si jdou. Dveře před nosem jim určitě nebudu držet násilím. Zas tak nenahraditelné nejsou. Kdybych jejich postoje znal už dříve, vyhodil bych je sám. Sobecký a nespolehlivý tým u sebe nepotřebuju.

Nedostatek modelek, bohužel, ani zdaleka není jediným problémem dnešního dne. Další nepříjemnou událostí do počtu je, když od účetní přijde informace, že se výplaty opozdí zhruba o čtrnáct dní. Prý nějaký problém na straně banky. Skoro všichni zaměstnanci se proto bouří, jako by za to snad někdo z nás mohl.

Vrcholem dnešního katastrofického scénáře je neplánované posunutí plážového focení. Bude se muset přeložit o měsíc dříve. Tím pádem má náš návrhář Patrick jen dva měsíce, aby stihl připravit všechny modely, a navíc dodělat i současnou kolekci. Už jen představa, jak náročné zase bude ho přemluvit, mě předem unavuje.

Neplánované komplikace musíme nějak zvládnout. Tolik věcí se od včera událo, až se skoro bojím, jaké další perličky na mě dnes ještě čekají.

Můj aktuální vztek ještě posílí, když se rozrazí dveře kanceláře a nakráčí do nich moje asistentka, jako by se nic nedělo.

„Dobré ráno, pane Coopere,“ pozdraví mě a zastrčí si pramen dlouhých hnědých vlasů za ucho. Chvíli zůstanu hledět na její drobnou, štíhlou postavu.

Nemůžu tvrdit, že by Allison Carterová byla nějak ošklivá, protože zcela určitě není. Ale poslední dobou mi přijde poněkud míň atraktivní, než bývala, což mě neskutečně rozčiluje.

Nebesky modré oči kdysi mívaly mnohem větší jiskru. I tvář se jí změnila. Vypadá o dost unavenější a oblečená dříve chodívala taky mnohem vkusněji. Asi už má pocit jasného místa a nepřijde jí důležité, aby dělala dojem. Jenže se sakra hodně plete.

„Dobré? O dobrých ránech mám docela jinou představu. Například, že moje asistentka chodí do práce včas.“

„Ráda bych vám připomněla, že moje pracovní doba začíná od osmi a teď je přesně 7:42,“ odsekne s kyselým výrazem v obličeji.

„A já bych zase rád připomněl vám, kolikrát už jsem apeloval, ať mi o půl osmé leží na stole káva a podělaný sendvič.“

„Dobře, pane Coopere. Tak až budu mít ve své – podotýkám, mnou podepsané smlouvě - že moje pracovní doba začíná v půl osmé, pak ve stanovený čas budete mít svou lahodnou snídani.“

Pozvednu pravé obočí a oči přimhouřím do dvou tenkých škvírek „Asi si neuvědomujete, že vás můžu okamžitě vyrazit. Vy tu nejste od určování pravidel.“ Pěsti zatínám takovou silou, až si nehty zarývám do dlaní.

Je snad jedinou ženskou, která mě vždycky dokáže vyprovokovat jako nikdo jiný. Ve skutečnosti mě ale nevytáčí způsobem, abych s ní vyrazil dveře. Naopak se v duchu nestačím divit, jak přidrzlou má pusu a nebojí se mi postavit. Občas mi z našich slovních přestřelek ztvrdne. Suďte mě. V hloubi duše se mi její troufalost dokonce i zamlouvá. Což ale rozhodně nikdo jiný, než já neví, a tak to i zůstane. Musí vědět, kdo je šéf.

„Poslužte si. Akorát pochybuju, že by vám někdo jiný posluhoval stejně jako já i přesto, jak protivný a arogantní dokážete být.“ Jízlivě se posmívá a když ke mně natahuje ruku s vlažným oříškovým latté, polije mi stůl a spolu s ním i pár dokumentů, které na něm mám.

„Kruci. To snad není pravda, Allison!“ Vztekle vstanu a zamračím se.

„Proboha, moc se omlouvám. I když byste si zasloužil, opravdu jsem vám neplánovala nic zničit.“ Popadne ubrousky z vedlejšího stolečku a začne nápoj utírat.

„Vážně máte náladu na vtípky? Zmizte z mé kanceláře, ať už vás nevidím!“

„Ještě jednou se omlouvám.“ Se sklopeným výrazem a kousající si spodní ret se otočí a zavře za sebou dveře.

Po vysušení stolu od kávy, na kterou už stejně nemám ani trochu chuť, vyhodím polité papíry s poznámkami na dnešní poradu a vytisknu si je znovu. Díkybohu si všechno zálohuju v počítači.

Vyrazím přes kancelář mé asistentky jako vítr, aniž se po ní vůbec ohlédnu. Přesto na sobě její pohled cítím. Jenže rychle ustoupí. Protože víte co? Vůbec ji nenapadne, aby mě následovala v cestě. Jaké velké překvapení. Ani na poradě nedokáže být dřív než já, což by ovšem správně měla.

Když dorazím na konec chodby, přes prosklené stěny zasedací místnosti spatřím všechny otrávené obličeje, co uvnitř sedí. Jistojistě se k nim už všechny špatné informace dostaly.

Obejdu obrovský stůl z indického masivu a usednu na židli v čele. „Dle vašich výrazů předpokládám, že už všichni víte, jaké změny se nám během krátké chvíle přihodily.“

Nikdo z nich nezareaguje. Zachytím jen pár naštvaných oddechů.

Každý den na této poradě většinou řešíme postup prací, úkoly, které nás čekají a jak si vedeme. Tentokrát však musím obhajovat náš aktuální stav, abych své zaměstnance nějak uklidnil.

Vlastně, společnost nevlastním pouze já.

Když táta před pěti lety zemřel, firmu odkázal mně, bratrovi a naší nevlastní matce. Část zdědil můj bratr Will, kterého tady stejně neuvidíte, protože veškerý svůj volný čas tráví v exotických destinacích. Tátova tehdejší žena Grace v redakci pracuje jako marketingová ředitelka, ale naštěstí se do ničeho příliš nevměšuje. Mezi ně je rozděleno 48% společnosti. A já vlastním většinu.

Tíživým dusnem zasedačka skoro praská ve švech. Věřte mi, mít před sebou zhruba patnáct nervózních lidí není zrovna legrace. Sem tam se místností rozléhají zvuky cvakajících propisek, podupávání nohou, nebo šustění papírů. Občas i nepatrné, nenápadné zakašlání.

„Chápu, že jste rozrušení, ale berte prosím na vědomí, že za aktuální nepříjemnosti nikdo z nás opravdu nemůže. Jediné, co můžeme udělat, abychom to zvládli, je zatnout zuby. Budeme pracovat na sto procent tak, jak děláváme každý den. Využijeme veškeré naše zkušenosti a dovednosti, které máme. Musíme držet při sobě a pomáhat si jako každý správný, fungující tým, což moc dobře vím, že my jsme. Co se týče opoždění platu, problém by měl být v pořádku nejpozději do půlky příštího týdne.“ Rozhlédnu se po místnosti a vidím, jak protivné výrazy zaměstnanců pomalu ustupují. Alespoň něco se mi povedlo trochu popohnat. Vím, mnohdy dokážu být dost nepříjemný, ale slova, která jsem před chvílí řekl, jsem myslel doopravdy. Za všechna uplynulá léta jsem si skutečně dokázal vybudovat silný a spolehlivý tým. A stálo za tím mnoho úsilí.

2. kapitola

Allison

Svého šéfa nesnáším. Na stupnici od jedné do deseti, ho nemám ráda asi tak na dvacet.

Jsou dny, kdy bych sama sobě nejradši vyškrábala oči, abych nemusela koukat na jeho zatracené, nafoukané pohledy. Rovněž mě denně rozčiluje poslouchat jeho pitomé příkazy, či narážky. Svou práci odvádím dobře a stále se zdá, že dělám málo. Nestačí to. Mám pocit, že člověku jako je Cooper, se nelze ničím zavděčit. Ať jde do háje.

Poslouchám, jakými slovy a stylem právě promlouvá ke svým zaměstnancům. Patřím mezi ně také, ale když pomyslím, jak se ke mně jindy chová, přijde mi, že jsem jediná, koho nemůže za žádnou cenu vystát, i když stále nedokážu pochopit proč. Stejně tak nechápu, proč mě stále nechává na pozici své asistentky. Věřím, že by se ulevilo nám oběma, kdyby mě například přeřadil jinam.

Každopádně ale vydržím hodně, mám svatou trpělivost a nejsem tak slabá, aby mě jeden blbec srazil na kolena a já se vzdala.

Nejsem slabá.

Alespoň tedy ne v pracovním životě.

Lisa mi neustále říká, že se ke mně chová odměřeně jen proto, protože se mu určitě líbím, nemůže vystát, jak jsem vůči jeho náladám imunní a nemám IQ leklé ryby, jak by si nejspíš přál.

To určitě… Její neadekvátní teorie pokaždé vyvracím, protože Cooper mě zaprvé nenávidí a zadruhé, svoji paní dokonalou už má. A já mám Davida. Prostě totální nesmysl.

Lisa je moje velmi dobrá kamarádka a stejně jako já pracuje v CG Stylu. Dělá asistentku finančního ředitele Marka Dohertyho. Na rozdíl ode mě má však štěstí, že její šéf není tak nesnesitelný protiva. Pech na idiota jsem měla pouze já. Děkuju pěkně.

„Zase tě namíchnul, co?“ zeptá se mě, když společně odcházíme ze zasedací místnosti.

„Divím se, že se mě vůbec ještě ptáš.“ Protočím oči.

„Copak si našel tentokrát? Ráno jsi dorazila o minutu později? Dovolila sis odskočit na dámy, nebo máš snad hezčí propisku než on?“

Musím se zasmát. Obě si už z jeho nekonečných výlev děláme legraci.

„Tak daleko jsme se ještě nedostali, ale máš pravdu. Možná si dám pozor i na dobře vypadající kancelářské potřeby, abych nepošramotila jeho nabubřelé ego. Šlo zas o stejnou prkotinu. Neměl snídani na stole v půl osmé.“ Uchechtnu se.

Nic si z něho nedělám. I když se k němu sama mnohdy chovám nepřístojně, nikdy nedosahuju do stejné míry v porovnání s tím, jak se chová on ke mně. Baví mě ho štvát, užívám si jeho rozrušenost. Tepající žíla, jež se mu objeví na krku vždy, když je naštvaný, nelze přehlédnout a pokaždé upoutá mou pozornost.

„Se chová, jak kdyby mu patřil trůn v Buckinghamským paláci. Proč bys ho měla obskakovat?“

„Mě se ptej. Nevím, co si o sobě myslí, blbec.“

„Jak jsi reagovala?“

„Noo. Pověděla jsem mu něco o začátku pracovní doby, o níž se píše ve smlouvě a pak…“ Přemýšlím, zda mám prozradit zbytek.

„A paaak?“

„Počkala jsem, až odejde na poradu a v rychlosti jsem mu na stůl připravila vytištěný recept na přípravu sendvičů, než jsem vyrazila za ním.“

Nahlas se zasměje. „Probůh, Allie. Jako kamarádka musím říct, že tě sežere zaživa. Ale jako nejlepší kamarádka říkám, že geniálnějším způsobem jsi mu svůj názor vyjádřit nemohla. To jsou přesně věci, díky kterým tě určitě už dávno nepošle do háje. Pošťuchování v tvým vynalézavým podání ho musí setsakramentsky vzrušovat.“ Povytáhne obočí a šťouchne mě ramenem.

Znovu se nadechne a v tu ránu ji gestem ruky zastavím, ať mi jako vždycky ani nezkouší povídat něco o možnostech, že se mu líbím.

Zmlkne.

Následně se rozdělíme každá do své kanceláře, ať můžeme pokračovat s naší každodenní pracovní rutinou.

Probudím počítač z režimu spánku a kontroluju fázi odpracovaných úkolů aktuálního čísla, které má jít do tisku na konci příštího týdne.

Každý den musím svému báječnému šéfovi v půl jedenácté předložit statistiky aktuálního plnění úkolů.

„Můžete mi vysvětlit, co to má znamenat?“ Rozrazí se dveře a z nich vyjde naštvaný Cooper s listem papíru v ruce. Vecpe mi potištěnou stránku skoro až před obličej, abych pochopila, o čem je řeč.

„Návod, jak připravit váš oblíbený sendvič. Když jste hladový, jste pak nepříjemný. Tak jsem jen chtěla pomoct. Nemusíte děkovat, udělala jsem to ráda.“ Nahodím nejnevinnější úsměv, jaký dokážu. A že mě stojí hodně sil.

„Pěkné. Jsem opravdu nadšený, jak ohleduplnou a starostlivou asistentku mám. Moc děkuju za starost.“ Opětuje mi zlomyslný úsměv a nadále bojuje s přetvářkou milého šéfa.

„A mimochodem, očekával bych, že po tolika letech budete chodit na porady včas,“ ozve se jedovatě.

„Nepřišla jsem pozdě,“ stojím si za svým.

„Nebudu diskutovat. Měla byste tam být dřív než já, což se nestalo. Tudíž jste přišla pozdě.“

Podržte mě, nebo ho uškrtím.

Rozhodně si nic nenechám líbit. „Jistě. Porada je v půl deváté a v určený čas jsem byla přítomna. Kdo přišel první, nebo poslední absolutně nehraje roli, pokud je v daný čas na daném místě. Takže je mi velice líto, že úroveň tak vysoko postaveného člověka nezná základní principy časové osy.“ Ironicky se usměju.

Nemůžu si uštěpačnou poznámku odpustit a že jsem až troufale drzá na svého nadřízeného a zároveň spolumajitele firmy? Možná. Ale moje opodstatnění situace není ani trochu nepravdivé, nemístné a kvůli něčemu podobnému mi nemůže udělat vůbec nic. A když mě bude chtít vyhodit, tak prosím. Můj svět bude o jednoho pitomce chudší a veselejší. Navíc, výhružky tohoto typu od něj slýchám dnes a denně. Už mě nemůžou ani rozhodit.

Vidím, jak se mu v důsledku mé odpovědi vzteky zatne čelist.

Ani znovu nezareaguje, nemá co říct.

Jedna nula pro mě, šéfe.

Každopádně, aby se nenechal znemožnit úplně, vymyslí něco jiného. Něco, co má zase na oplátku naštvat mě.

„Za třicet minut mi přijďte odprezentovat stav plnění úkolů,“ zabručí.

„Každý den předkládám výsledky v půl jedenácté.“

„Rozmyslel jsem se. Máte s tím problém?“ zvýší hlas, nenechá mě odpovědět a vydá se zpět do své kanceláře, zatímco mu hledím na široká záda a vysokou, dobře stavěnou postavu. Sako ušité na míru se mu napíná přes mohutné paže a černé kalhoty od obleku mu obepínají luxusní zadek - na který se mu samozřejmě běžně nedívám. Ani teď. Vůbec na jeho perfektní zadek necivím.

Světle hnědé vlasy nosívá na vršku trochu rozcuchané, ale s vystříhanými boky perfektně ladí. I několikadenní strniště na tvářích a bradě mu přidávají na atraktivitě.

Bože, kdyby nezabíral první místo žebříčku ,Nejprotivnější idiot’, věřím, že bych ho ve své fantazii častokrát viděla nahého.

3. kapitola

Zayn

Doufal jsem, že ji narušením zavedeného harmonogramu pořádně namíchnu a zadělám jí na pěkný průšvih, díky němuž bych ji mohl mít v hrsti. Chtěl jsem dát Allison trest za její nadměrnou drzost a dát najevo, že se mnou rozhodně nebude diskutovat způsoby, jaké má ve zvyku. Přijde mi, že kolikrát zapomíná, kde je její místo v porovnání s mým. Občas neodhadne míru a podrývá mou autoritu. Má sice ostrý jazyk, ale nepovažuju to za dostatečný důvod k tomu, aby mě napadlo ji vyhodit.

Ale naprosto mě šokuje, když přesně ve třičtvrtě na deset stojí přede mnou dokonale připravená, navíc ještě vyrovnaná a usměvavá, jako by ji má náhlá změna plánu ani trochu nerozhodila. Ksakru s tím.

Každopádně mi je jasné, že musela vynaložit hodně úsilí, aby svou práci stihla udělat o čtyřicet pět minut dříve jen proto, aby mi neposkytla ani sebemenší pocit vítězství.

Znovu mě přelstila.

Trochu zklamaný sám sobě přijímám porážku. Kvůli skutečnosti, že je dnes zjevně ve formě ohledně zpětných úderů, se vzdám. Svým způsobem mě neskutečně vytáčí, ale zároveň se v mysli musím usmívat nad mazaností, chytrostí a odvážností, kterými překypuje.

Mrška jedna mazaná.

„Poslouchám,“ pobídnu ji a spojím ruce pod bradou.

„Fajn. Co se týče fotografií, všechny už jsou upravené a v programu vložené na příslušných stránkách v časopise. Stačí, abyste se na ně ještě jednou podíval a schválil. Všechny články jsou taky kompletní a momentálně se už musí jenom doladit, což si samozřejmě vezmu na starosti já...“

Korektury textu by správně neměly dělat obyčejné asistentky, ale vzhledem k jejímu vzdělání a výborné znalosti jazyka máme už dlouhý čas dohodnuto, že zdokonalování textů bude dělat právě ona. Jsem vděčný, protože je pravda, že se po ní nikdy nenašla žádná větší chyba. Kdybych jí úpravy článků tenkrát nezahrnul do popisu práce, velice ráda by mě s chutí poslala do prdele pokaždé, když bych o opravy požádal.

„Jediná věc, která je téměř nedotčená, je rozhovor s Naomi Emersenovou,“ pokračuje a následně ke mně vzhlédne.

„Jsem s ní domluvený na příští víkend. Ještě se musí domyslet detaily a hlavně lidi, kteří se do toho se mnou zapojí.“

„Dobře. V tom případě nic dalšího nemám.“

„Fajn. Můžete jít.“

Naomi Emersenová je jedna z mnoha úspěšných módních návrhářek v celém New Yorku. Má po světě obrovské jméno.

Rozhovor s ní nemá být pouze o jejích návrzích a úspěchu, jak by každý očekával. Tentokrát se chceme zaměřit na informace, jak se k drsnému světu plného překážek a vysoké konkurence dopracovala. O Naomi je totiž veřejně známo, že měla neuvěřitelně těžké dětství. Žila v jedné z nejchudších částí New Yorku a prožívala doslova muka. Konkrétní příklady záměrně nikdy neuvádí, ale já jsem rozhodnutý do jejího tajemství proniknout. Chci na ni udělat takový dojem, abych se dozvěděl víc, než kdy jiným médiím prozradila.

A proto potřebuju někoho opravdu dobrého s sebou. Někoho, kdo udělá stejně dobrý dojem, kdo se umí ptát a kdo z ní nějakým chytrým způsobem dokáže dostat alespoň nějaké odpovědi. Musím o strategii ještě hodně popřemýšlet.

Zavolám Markovi, aby se ke mně připojil. Musím teď jít totiž oznámit našemu návrháři, aby urychlil současnou kolekci a připravil se na plážovou, vzhledem k času, který nás bude hodně tlačit.

Marka k podobným věcem beru skoro vždy s sebou, protože umí dobře argumentovat a motivovat - je přece finanční ředitel, no ne. Na peníze slyší každý.

„Díky, Marku, snad tě nezdržuju od důležité práce,“ pronesu, když se sejdeme po cestě do zkušebny oděvů.

„Víš, že ti vždycky rád pomůžu.“

„Jsi připraven na křik a výhružky?“ Zasměju se, když dorazíme ke dveřím.

„Samozřejmě.“ Oplatí smích.

Pokaždé, když jdeme za Patrickem kvůli něčemu, co předem víme, že se mu nebude zamlouvat, šílí a dělá scény.

Patrick je typický gay. Hrozná citlivka a puntičkář. Kdykoliv se nám přihodí nečekané změny a musíme jet mimo plán, vyhrožuje výpovědí a hystericky vyjmenovává všechny důvody, proč to nejde. Každopádně nad jeho řečmi pokaždé mávnu rukou, protože návrhář je brilantní, své práci rozumí a z velké části nám díky svým skvělým návrhům vydělává velké peníze.

„Patricku,“ pokývnu hlavou.

„A sakra. Přišels až sem a ještě s ním za zadkem.“ Ukáže prstem na Marka. „Předpokládám, že mi zase jdete říct nějakou jobovku, co mě má naštvat.“

„Tak nějak,“ souhlasím a usměju se, jak nás hned prokoukne. „Volali ze Zionu, přímo z resortu, kde máme fotit plavky.“

„No a?“

„Dostali obrovskou zakázku, která jim vynese spoustu peněz.“

„A ty teď ještě ke svý práci děláš nějakýho sexy hoteliéra v beach resortu, nebo proč mě vůbec obtěžuješ, kocourku?“

Stále nic nechápe. „Ty jsi ale pitomec, Patricku. Ten kšeft přijali v termínu, kdy jsme měli rezervaci my.“

„Proč se tomu teda říká rezervace, když nás pak tak jednoduše vyškrtnou?“

„Zaplatí jim víc. Ale to je fuk… podstatné je, že naše focení musíme přesunout na termín o měsíc dřív, než bylo v plánu. Tudíž musíš o měsíc dřív mít hotovou plážovou kolekci.“

„Pitomec seš možná tak ty sám, pokud si myslíš, že se to dá stihnout a že ti dokážu vyhovět.“

„Musíš to stihnout,“ přitvrdím.

„Ty ses asi zbláznil, Zayne! Víš vůbec, co to obnáší? Není dokončená ani tahle kolekce, jak mám asi za tak krátkej čas udělat úplně novou, když na ni nemáme zatím ještě vůbec nic připravený a ještě k tomu máme o celej měsíc míň času?“

„Jo, vím, a proto jsem tady. Musíme si vyjasnit, co všechno potřebujeme zajistit jako první a všichni, kdo budou moct, přiloží ruku k dílu. A pokud vím, na čem pracuješ teď, není móda pro aktuální číslo, ale návrhy na Fashion Week, který je až na podzim. Můžeš je malinko odložit.“

„Odložit? Vážně, drahoušku? Myslíš, že bude menší propadák, když nebudeme připravený na Fashion Week?“ Rozhazuje rukama a nepřestává kroutit svojí blonďatou, nagelovanou hlavou.

„Budeme připraveni. Zvládneme všechno, jasné?“

„Ty seš opravdu výbornej. Sis ráno zobnul nějaký prášky, že máš momentálně mozek absolutně mimo provoz?“

„Patricku na tohle nemám čas, ani náladu. Přestaň se chovat jako pitomec a řekni mi, co potřebuješ zařídit jako první.“

„Ještě jednou mě nazvi pitomcem a předvedu ti svou výpověď.“

A je to tady. Patrick opět nezklame. Podobnou výhružku jsem očekával.

Kousnu se zevnitř do tváře, abych zadržel smích, který by Patricka ještě víc rozčílil. „Omlouvám se. Jak ti tedy můžu pomoct?“ Zkusím znovu.

„Nejdřív musím vytvořit návrhy, který za mě nikdo jiný neudělá,“ řekne povýšeně.

Asi dalších třicet minut se dohadujeme a domlouváme. Jsem totálně vyšťavený. Mark během toho zapojí své možnosti a Patrickovi slíbíme tučný bonus. Pokud se všechno zvládne, budeme mít vydělaných dost peněz, abychom si odměnu mohli dovolit. Koneckonců, pár peněz mi nebude ani trochu líto, protože Patricka potřebujeme. Největší podíl na tom teď bude mít především on a já mu věřím.

Svoji práci miluje a dělá maximum, i když tomu předcházejí emocionální výlevy.

U kávy s Markem probíráme jednotlivé části rozhovoru, který o víkendu provedeme s Naomi.

„A co tvoje asistentka?“ navrhne mi ji jako možný doprovod do New Yorku.

„Zbláznil ses? Říkal jsem, že s sebou potřebuju někoho hodně dobrého, ne někoho absolutně nesnesitelného,“ rázně odmítnu a naštvaně skousnu stoličky až je mírně drtím.

„Vím, že tě ta nesnesitelnost přitahuje, ale přemýšlej...“

„V žádném případě mě nepřitahuje!“ přeruším ho. „Ani omylem.“

„Dobře, nepřitahuje tě.“ Zasměje se. „Zamysli se, Zayne. Čím konkrétně tě ta holka rozčiluje?“

„Co to s tím má společného?“

„Odpověz,“ trvá na svém.

„Je neuvěřitelně drzá.“

„A dál?“

„Slyšel jsi někdy, jak se mnou mluví? Je příšerná, arogantní, protivná. Abych o ní neříkal jen negativa – taky cílevědomá, inteligentní, asertivní a odvážná… Aha. Už chápu, co mi chceš naznačit.“

Ano, cvakne mi. Mark si myslí, že by se mnou měla jet rozhodně ona přesně z důvodů, co jsem právě vyjmenoval. A skutečně dávají smysl.

„Gratuluju.“ Usměje se.

„Asi nemáš špatný nápad. Ale do prdele, jak s ní mám vydržet takovou dobu v letadle? A celý víkend v New Yorku? Jeden z nás to rozhodně odnese. Není možný vyváznout bez úhony.“ Promnu si čelo.

No… v podstatě jde převážně o přežití času stráveného rozhovorem a jinak se nemusíme skoro vidět, že? Snad přežijeme.

Musím ještě přemýšlet o jiném provedení, ale pokud lepší řešení nenajdu, ve čtvrtek jí to povím.

„Navíc, pár dnů zpátky ses zmiňoval, že má letět i Mandy ne?“ rozpomene se.

Pravda. Má přítelkyně je novinářka a poslední dobou se jí nedaří zrovna nejlépe. Šéf Mandy začal vyhrožovat výpovědí, pokud v blízké době neudělá článek o jakékoli veřejně známé osobě. A jelikož vím, že pro ni práce v TR Publishing hodně znamená, navrhl jsem jí Naomi Emersenovou. Když už tam mám cestu, můžeme to spojit. Samozřejmě si každý půjdeme svou cestou. Přece jen jde o konkurenci. Ale Mandy jsem i tak přizval, protože ona nemá v plánu se šťourat v Naominině dětství jako já.

„Jo. Ale přes den se sotva uvidíme. Budeme mít rozdílné plány. Takže stejně mi na krku zůstane především Allison.“

„Však den přetrpíš a večer se odreaguješ s Mandy. Věř, že to na upuštění páry bude stačit.“ Zakmitá na mě obočím.

„Někdy se chováš jak puberťák, Marku.“ Šťouchnu ho do ramene.

4. kapitola

Allison

Po páté hodině odpoledne opouštím kancelář.

Coopera jsem už nějakou dobu neviděla. Určitě se poflakuje po jiných odděleních anebo střádá nové plány, jak mě ponížit a naštvat.

Občas mi přijde, že tu snad i spí. Pro jistotu kancl nezamknu. Ještě bych si zítra vyslechla, že dělám naschvály.

Pomalu si kráčím budovou s vidinou úspěšně přežitého dne s šéfem a hlavou mi běhají nápady, kde bych se ještě pozdržela, než zamířím domů, kde to rovněž není zrovna moc růžové. Možná se stavím v knihkupectví a porozhlédnu se po novinkách. Ráda čtu psychologické knihy. Přijdou mi zajímavé a věřím, že mají smysl.

Nebo jen tajně doufám, že dokážou pomoct i mně.

Už jsem skoro u východu, když mě zastaví mužský hlas. Poznám ho okamžitě.

„Už se balíte? Máte všechno hotové?“

„Samozřejmě. Dokonce jsem s některými věcmi napřed.“ Mě nedostaneš.

„Zkontroluju si to,“ řekne pohrdavým tónem.

Posluž si, kreténe.

„Perfektní nápad,“ posměšně odpovím a rychle zmizím.

Ještě abych se snad cítila provinile po devíti poctivě odmakaných hodinách. Protože on pro práci dýchá přece neznamená, že automaticky nemá soukromý život ani nikdo další.

Své zaměstnání miluju, ale on mi ho znepříjemňuje tak, až kolikrát přemýšlím, zda se jej radši nevzdám.

Myslím, že si v obchodě koupím knih minimálně pět. Kéž bych našla něco jako: ,Jak se zbavit svého šéfa v deseti dnech.‘

Vyjdu z budovy a zhluboka se nadechnu. Potřebuju se na chvíli zastavit, odbourat psychickou zátěž.

Jak jsem to jen tenkrát četla?

Aha, už vím.

Nádech, výdech…

Po malé chvilce přestanu vnímat, co se děje kolem…

Za pár vteřin ucítím, jak se mi uvolňuje hrudník. Pouštím do něj svěží, jarní vánek.

Zavřu oči a procítím každou svou negativní energii.

S každým dalším výdechem postupně odchází a nahrazuje ji úleva – alespoň dočasná.

Stojím u pokladny v obchodě a když mi prodavačka sdělí částku k zaplacení, málem uroním slzu. Proč se sakra každá moje návštěva knihkupectví vymkne kontrole? Posledně jsem s sebou vzala Lisu s přesvědčením, že mě bude brzdit a já se s plněním košíku ovládnu. Jenže ta zrádkyně se pak odebrala do jiného sektoru a mně tam nechala samotnou.

Samozřejmě jsem odešla domů s abnormálním nákladem.

Po uskutečnění nákupu se s prázdnou peněženkou vracím domů. Odemykám dveře do bytu a uslyším nezvyklé ticho. Vejdu dovnitř, zavřu a klíče odložím na stoleček v chodbě.

V kuchyni najdu vzkaz od Davida.

Šel jsem s kámošema na pivo.

Zkoušel jsem ti volat asi pětkrát, ale marně.

Vrátím se kolem jedenácti a ještě si promluvíme, buď vzhůru.

D.

Skvělé. Už teď se nemůžu dočkat…

Kouknu na telefon a zjistím, že skutečně volal. Akorát ne pětkrát, ale dvanáctkrát a o zprávách ani nemluvím.

Sice se mi nálada hned při příchodu domů trochu zhorší, ale rozhodnu se využít jeho nepřítomnosti a dopřeju si chvíli klidu, než se vrátí a povedeme další nesmyslné rozhovory, ve kterých stejně nemůžu nikdy vyhrát. Skoro každodenní rutina.

Za normálních okolností bych celý volný podvečer strávila v myšlenkách o nás dvou, ale dnes ne. Dnes dávám prostor pouze sobě a svému odpočinku. Zasloužím si ho. A navíc, málokdy se stává, aby David nebyl doma. Svým způsobem jsem ráda, že je pryč. Většinou se tu dusíme společně. Respektive, já se dusím.

Formální oblečení, které tolik nenávidím, odhodím do koše na prádlo a vyměním ho za pohodlné tepláky a vytahané bílé triko. Mohla bych rovnou zapnout pračku, ale kašlu na to.

V kuchyni si uvařím bylinkový čaj a zapadnu na gauč, kde přes sebe hodím deku a otevřu si novou knížku.

Přečtu jen tři kapitoly, než upadnu do spánku.

Dalšího rána se probudím pěkně rozlámaná.

Náš gauč není zrovna nejideálnější pro přespání na celou noc, ale vzhledem k nočnímu příchodu Davida jsem na něm radši dobrovolně zůstala.

Když se v jednu ráno rozrazily dveře bytu, hluk mě okamžitě probral ze spánku. Po očku jsem sledovala Davida, jak pletl nohama a než došel do ložnice, porazil snad všechno, co se mu připletlo do cesty. Nevěděl, že jsem vzhůru a ani jsem na to neupozorňovala. Neměla jsem zájem po něm uklízet, poslouchat opilé řeči a starat se o něj.

Odhodím ze sebe deku a došourám se do koupelny, kde provedu každodenní ranní rituál. Vyčistím zuby a osprchuju se. Jen v ručníku se po špičkách vplížím do ložnice, abych si našla oblečení.

Vzduch v pokoji je prosycený alkoholem, cigaretami a zápachem ze smaženého jídla. Po opileckém večírku ale nic jiného nečekám.

Zatřesu hlavou a otevřu skříň.

„Seš fakt sexy, zlato,“ ozve se mi za zády. Zježí se mi chloupky na těle.

Otočím se k němu „Jak to, že nespíš?“

„Nevím, asi jsem cítil, žes přišla.“ Usměje se a poklepe na matraci vedle sebe.

Chvíli ho sleduju a snažím se rozeznat, jestli je ještě v alkoholovém oparu, nebo je mu dobře.

Usoudím, že nevypadá zle. Dokonce se mi z jeho úsměvu podivně stáhne podbřišek. Vždycky se mi líbil. Do určité doby.

„No tak, lásko. Nenech mě čekat. Podívej, co se mnou děláš.“ Zvedne přikrývku a pohled mi spočine na jeho erekci.

„Musím do práce,“ zkusím odmítnout, ale sama cítím drobné vzrušení. Zvláštní.

Možná proto, že vstal a je… jiný.

Zvedne se z postele a stoupne si za mě. Odhrne mi vlasy z jednoho ramene a zasype ho polibky. „Vždyť se nic nestane, když se trochu zpozdíš.“

Tak jo, teď už jsem vzrušená mnohem víc.

Natočím se k němu a hlavou mi běží otázky, co se s ním stalo. Vlastně i se mnou, protože už je to přece jen dlouho, co na něj moje tělo reagovalo tímto způsobem.

Začneme se líbat.

Aniž bychom přestali, dopotácíme se k posteli, na níž ho strčím.

Nepoznávám se.

„Ty seš ale divoška, kotě,“ pronese.

Nakloním se nad něj a znovu ho políbím. Alkohol z něj už skoro necítím.

Přetočí mě pod sebe, políbí prsa jedno po druhém a bez předehry do mě zasune svého ztopořeného ptáka.

Jsem vlhká a jde to snadno. Což mě samotnou překvapuje, protože ve většině případů náš sex nijak neprožívám. Natož, aby mě vzrušoval. Ale dnes se prostě stalo. Věci, které se momentálně dějí, mě vrací zpátky do doby, kdy bylo všechno v pořádku a já náhle pocítím závan… štěstí? Radosti? Ani nevím.

Na můj popud se milujeme hrubě a rychle. Nedočkavostí ho neustále pobízím k drsnější akci. Potřebuju, aby mě pořádně ošukal, dokud mě na něj zase nepřejde chuť. Vede si dobře. Pořád dokola naráží do správného místečka, až mě přivede k orgasmu. Cítím, jak mi hoří tváře. Užívám si pocit, který jsem naposledy zažívala před hodně dávnou dobou. Chce se mi slavit.

„Seš moje holka,“ Po vlastním vyvrcholení sebou plácne na postel.

„Už opravdu budu muset jít,“ řeknu opatrně, protože se obávám reakce.

„Jasně. Tak ať se daří.“

Aha.

Ani netuším, jak odpověď brát. Zda se mi má po jeho souhlasných slovech ulevit, anebo mě překvapit tak jednoznačné rozloučení. No… asi první možnost. Přece jen se to často nestává.

David je poměrně konfliktní typ a mnohdy stačí málo, aby svůj vztek neudržel. Což pak pokaždé schytám já a věřte mi, není to nic příjemného. Záleží, jak se zrovna vyspí a kolik alkoholu vypije.

Pořád čekám, až nás osvítí zázrak a najde si konečně práci. Jenže když máte v záznamech z předchozích prací uvedenou opilost v pracovní době, moc zaměstnavatelů po vás neskočí.

V práci se celé dopoledne usmívám a nemůže mě rozhodit ani protivný Cooper. Vsadím se, že má dobrá nálada ho vytáčí ještě víc, než když ho běžně pálkuju svými ironickými kecy.

Na konci pracovní doby stále zářím a na rozdíl od včerejška vyrážím domů se skvělým pocitem.

Jenže po příchodu mě čeká pravý opak.

5. kapitola

Zayn

Ne nadarmo se říká, že se člověk v ženách jen těžko vyzná.

Oficiálně se přidávám do týmu těch, kteří to tvrdí.

Ještě včera byla Allison ztělesněním štěstí, rozdávala úsměvy kudy prošla, a dokonce mi i přinesla kávu a sendvič – což mě udivilo nejvíc.

A dnes? Pohybuje se jako tělo bez duše, mračí se a vypadá znuděně. Stačí se na ni podívat a jsem sám ještě víc otrávený. Ta ženská nemůže mít všech pět pohromadě.

Nevydržím a přistoupím k jejímu stolu. „Nejste vy náhodou blíženec?“ zeptám se.

Až po pár sekundách přestane psát do svého diáře. Rukou, co měla podepřenou pod bradou jej zavře a odloží stranou. Teprve pak vzhlédne a vyleká se.

Proboha. Doteď si mě vážně nevšimla.

„Sakra! Jak dlouho už tady stojíte?“

„Dost na to, abych se cítil trapně, že vedu jednostranný rozhovor.“ Ušklíbnu se.

„Pardon. Co jste říkal?“

„Ptal jsem se, jestli náhodou nejste narozená ve znamení blížence.“

Svraští obočí. „Cože?“

„O nich se totiž mluví jako o rozdvojených osobnostech,“ rýpnu si.

„Jasně. Proč mě vůbec překvapuje, že byste se mnou skutečně potřeboval mluvit. Umíte jen urážet,“ odsekne jedovatě.

Nesnaží se mi vrátit úder. Asi vážně nemá náladu.

„Dejte se dokupy. Nedá se na vás dívat,“ zasyčím.

„Nikdo se vás neprosí, abyste se koukal.“

Myslím, že v duchu ještě dodala: Vyliž mi.

Zřejmě mě čeká opravdu náročný den. Raději zamířím za Grace.

Zaťukám na dveře její kanceláře a vejdu. Pochopím, že má právě videohovor a tak se chci pomalu zase otočit k odchodu, načež zamává rukama na znamení, ať jdu k ní. „Zayne, jen se pojď přidat, zrovna volá tvůj bratr.“

„Ale ne, spím a něco se mi zdá?“ zeptám se s ironickým pošklebkem.

Moc často nám nevolá. Bývá velmi zaneprázdněný vyvalováním se na pláži, popíjením drinků a naháněním tamních sukní.

Můj bratr střídá dovolenkové lokality snad každý půlrok. Nedá se proto ani říct, kde vlastně žije. Přestože je čtvrtinovým vlastníkem redakce, pracovně nám je v podstatě platný akorát tak na zapojování se do různých konferencí, kdy se rozhoduje o důležitých tématech. Vkládá důvěru do mě a ve finále mu je fuk, co a jak ve firmě děláme. Mně osobně to ani nevadí, jeho funkce – pokud mám tak nazývat – nám stejně nic nepřináší. Nikdo Willa nebereme v potaz, což popravdě vyhovuje i jemu. Nikdy nebyl zvyklý pracovat a vsadím vlastní krk, že ani v budoucnu tomu nebude jinak. Ke štěstí mu stačí peníze, kterých má díky rodině a CG Stylu dost obstojné množství.

Přisednu vedle Grace a pozdravím ho. „Ahoj Wille.“

„Nazdar, můj velkej brácho. Teda řeknu ti, nějak stárneš,“ komentuje hned na úvod.

„To víš, my obyčejní, pracující smrtelníci máme dost starostí,“ oplatím mu. „A co se stalo, že voláš? Zaútočil snad žralok a zavřeli pláž?“

„Máš fakt debilní otázky. Nejseš snad rád, že mě vidíš?“ Zasměje se.

„Ale jistě. Už jsem si skoro nepamatoval, jak vypadáš.“

„Tak už toho nechte vy dva,“ napomene nás nevlastní matka. „William se zrovna zmiňoval o návštěvě. Chce za pár týdnů přiletět.“

„Vážně?“ Kouknu z jednoho na druhého.

„Jo. Zhruba za dva měsíce,“ potvrdí bratr.

Málem se chci zeptat, čemu vděčíme za takovou událost a jestli máme rozložit červený koberec, ale rozmyslím si to. Narážek už bylo před chvílí dost.

„Tak fajn. Alespoň se podíváš, jak se tvé firmě daří.“

„Jsem si jistej, že se mi o ni dobře staráte.“ Ušklíbne se. Blbec.

Jakmile videohovor skončí, přejdu k tomu, proč jsem vlastně přišel. Bavíme se o strategii marketingu na další měsíce a zvažujeme návrhy.

Rozhovor zabere celou hodinu, ale myslím, že se nám povedlo vymyslet spoustu zajímavých možností.

I když byl táta do Grace zamilovaný až po uši, naštěstí měl dost rozumu, aby mě ve své poslední vůli jmenoval generálním ředitelem a ponechal největší část firmy, jak už jsem zmínil dříve.

Naštěstí neříkám proto, že bych byl až moc nafoukaný, arogantní nebo podobně, ale jen protože jde o mnohem větší pravděpodobnost, že se mnou nemůže nikdo zametat. Největší slovo totiž pořád patří mně.

Grace není špatná, máme spolu vcelku pěkný vztah, ale nevíte, kdy může někomu přeskočit. A já mám rád jistotu.

„A už dost o práci. Nechcete se s Mandy stavit na večeři? Udělala bych dušené hovězí se zeleninou, co máš rád,“ navrhne Grace.

„Hovězí? Vždyť to zabere celou věčnost.“

„Ale prosím tě. Jsou teprve čtyři hodiny. Stejně už chci dnes z práce vyrazit a ty tady beztak zas budeš až do večera. Mám ještě kupu času na přípravu.“

„V tom případě jsem pro. Dám vědět Mandy. Počítej s námi nejspíš kolem osmé.“

„Skvělé.“

„Ještě zavolám.“ Políbím ji na tvář a opustím její kancelář.

V sedm večer mi zbývá přečíst posledních pár e-mailů, než budu moct jet vyzvednout Mandy. Všechny je vyřídím, ať zítřejší den začnu s čistým stolem, sbalím si věci a opouštím kancelář.

V minulosti jsem se už několikrát přistihl, jak po pracovní době občas ještě chvíli postávám před budovou a vzhlížím k horním patrům CG Stylu, pyšný na všechno, co jsme dokázali. A dnes to dělám zas. Obdivuju naleštěná okna, pozlacené zábradlí před otočnými dveřmi domu a přemýšlím nad úspěchy časopisu za poslední roky. Rád bych řekl, že mám chuť poplácat se po rameni, ale dobře vím, že všechno se nestalo jen díky zásluhám mě samotného. Každý z nás má jistý podíl.

Práce je mým druhým domovem a mám ji rád. A přesně proto se rozhodnu, že i nadále budu dělat vše pro dobro časopisu. A tak překousnu nevyhnutelné – do New Yorku poletím s Allison. Bude to sice učiněná katastrofa, ale ona je zkrátka správná volba. Tečka.

Po večeři ještě chvíli sedíme v otevřeném prostoru jídelny, s pupky nacpanými k prasknutí. Grace je výborná kuchařka a kdybych neměl svou nenahraditelnou hospodyni Evelyn, možná by se mi po vaření nevlastní matky často stýskalo.

Elegantní černý stůl s mohutnými kovovými nohami přetéká horou prázdného nádobí.

„Jídlo chutnalo báječně. Sice se nerad přejídám, ale nemohl jsem na talíři nechat ani kapku omáčky,“ pochválím Grace a ruce mám položené na břiše.

„Děkuji. Ještě pivo?“ nabídne mi s širokým úsměvem.

„Sem s ním.“ Čím jiným vydatné jídlo zapít. Třeba mi další sklenice pomůže vytrávit alespoň natolik, abych byl schopný slézt ze židle.

„Souhlasím. Moc dobré,“ ocení Mandy a skrz hnědé oči vrhá smutný výraz. Když mírně svěsí hlavu, několik blonďatých pramenů jí přitom spadne do tváře.

Celý večer si všímám její skleslé nálady. Zatímco Grace odešla do kuchyně, položím jí ruku na koleno. „V pořádku?“

„Jasně, jen možná přijdu o práci, ale všechno je fajn,“ odpoví útočným tónem.

Sice chápu, v jak nejisté situaci se právě nachází, přesto mě trochu zarazí. Já se jí přece snažím pomoct.

„Neboj se. Odletíme do New Yorku a všechno se zlepší,“ snažím se o povzbuzení.

„Co když ne?“

„Musíš věřit, že to zvládneš.“

Jako odpověď dostanu jen opovržlivý úšklebek. Rád bych jí řekl, že negativitou si zrovna moc nepomáhá, ale raději mlčím. Je pěkně v ráži, nehodlám napáchat ještě větší škody.

V kabelce se rozezní telefon a hned nato ho vytáhne. Ukáže mi jméno volajícího. „Musím to vzít.“

„Co tvůj šéf může chtít v devět večer?“ zeptám se, ale to už je napůl cesty pryč z jídelny.

Využiju chvíle, než se obě ženy vrátí a dlouhou chodbou zamířím na záchod.

Kousek od mého cíle mě ale zastaví překvapivé věty, vycházející z Mandyiných úst do telefonu.

„Ano, pane Walkere. Přece jsme domluveni, že ten příběh zpestříme. Emersenová bude koukat, co se o sobě dozví.“

Co to má sakra znamenat?

Poslouchám dál.

„Nemusíte se bát, mám plán. Už je zařízeno vše potřebné. Nebude mít ani tušení, kdo doopravdy jsem.“

Hodlá si snad zfalšovat identitu? A fakt si myslí, že je Naomi tak hloupá, aby nevěděla odkud vítr vane, až si přečte nějaký hnusný a nepravdivý článek?

Nestačím se divit, do čeho se Mandy hodlá pustit a celkově mě dost zaráží, jaká zrůdná stránka se v ní probouzí.

A všechno jen proto, aby nepřišla o práci? Myslel jsem si, že má vůči sobě trochu víc hrdosti a důstojnosti.

Její hnusné záměry rozhodně nebudu podporovat.

6. kapitola

Allison

Je už čtvrtek a dnes taky první den, kdy jsem v práci mohla skončit o hodinu dřív.

Zrovna dorazím na místo, kde se mám sejít s mým přítelem na kávu a něco malého k snědku.

„Ahoj.“

„Ahoj, zlato.“ David odpoví na můj pozdrav a políbí mě na tvář.

Restaurace u Wendy’s je naše oblíbená. Teda, spíš jde o rychlé občerstvení než přímo restauraci. Nachází se jen malý kousek od našeho bytu v Laflin Street a scházíme se tu skoro pravidelně.

V nabídce jsou hamburgery, hranolky, různé sendviče, a dokonce i saláty. Nejvíc však miluju jejich ledový čaj - jsem na něm snad závislá. Před několika měsíci jsem si u obsluhy dokonce vyškemrala recept. Doma pak zkoušela, ale stejně nebyl tak dobrý.

Vyřídíme objednávku a David mě chytne za ruce. Instinktivně maličko ucuknu, ale hned se snažím dělat jakoby nic. Davidova výrazu si ale všimnu. Tvrdý pohled s mírně povytaženým obočím znám velice dobře.

Kruci. Pro mou smůlu mu bohužel má automatická reakce neunikla.

„Chtěl bych si dnes udělat hezkej večer a ty víš, co to znamená zlato, že jo?“

Samozřejmě, že vím. Hezký večer v jeho představách zahrnuje láhve vína a následný sex, u kterého budu předstírat, jak moc se mi líbí šoustání s opilým partnerem.

Podobné scénáře už znám nazpaměť.

Jenže kdybych odmítla, mé rozhodnutí by se mi zase vymstilo v nejhorší možné podobě.

„Jasně,“ automaticky přitakám.

S Davidem jsme se seznámili před osmi lety na večírku mého tehdejšího kamaráda Joshe, spolužáka ze střední. Byli jsme opravdu dobří přátelé, vlastně nejlepší. A David se naopak tahal s Joshovým bratrem. Jenom z toho důvodu se tenkrát na jeho party objevil, jinak si spolu nebyli ani trochu blízcí.

Já ho ale neposlouchala.

Naše cesty se poté nadobro rozešly.