Práva na český překlad byla sjednaná s PHP Institute, Inc. prostřednictvím Emily Books Agency LTD. a Corto Literary d.o.o.

We’ll Prescribe You a Cat

猫を処方いたします。 NEKO WO SHOHO ITASHIMASU.

Copyright © Syou Ishida, 2023

c/o The Appleseed Agency Ltd, Japan.

Knihu poprvé vydal PHP Institute, Inc. v Japonsku v roce 2023.

This translation copyright © E. Madison Shimoda, 2024

Translation © Růžena Svobodová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-563-8

ISBN mobi: 978-80-7689-564-5

1

BEE

Šúta Kagawa stál na konci potemnělé uličky a hleděl nahoru na víceúčelovou budovu. Poté, co naprosto dokonale zabloudil, konečně dorazil na místo. Budova vypadala, jako by tu stála jen proto, aby něčím vyplnili úzkou mezeru mezi dvěma bytovými domy.

„To je ono?“ zamumlal si pod vousy.

Pochyboval o tom, že existuje nějaké místo, jež by jeho mobilní navigace nenašla, ale tato budova dokázala, že se mýlil. Obloha se odsud zdála vzdálená a zamlžená a vůbec sem nedosahovaly sluneční paprsky. Bylo tu vlhko a ta budova vypadala staře a špinavě.

„A co je tohle vlastně za adresu?“

Východně od ulice Takojakuši, jižně od ulice Tomikódži, západně od ulice Rokkaku, severně od ulice Fujačó, čtvrť Nakagjó, Kjóto.

Šlo o adresu typickou pouze pro Kjóto. Místo oficiálních popisných čísel se v ní psaly jen názvy ulic, které se na všechny strany odsud kříží. Byly to tak nekonkrétní instrukce, že mátly většinu lidí, kteří nejsou zdejší. Šúta se po čtvrti už nějakou dobu potuloval. Zrovna když to chtěl vzdát, zahlédl konečně úzký vstup do uličky.

Jak to, že obyvatelé Kjóta takhle nesrozumitelné instrukce akceptují?

Pro Šútu, jenž sem vážil cestu z jiné prefektury, představovala jména kjótských ulic šifru. Dokonce i tak prostou věc, jako je adresa, charakterizovala vyhýbavost, která měla cizince nejspíš odpuzovat.

Ještě chvíli v temné uličce setrval, zhluboka si povzdechl. Pak se sebral a odhodlal se nepodléhat předčasně pocitu zklamání. Budova se možná nachází na pochybném místě, ale to nutně neznamená, že i lidé v ní jsou pochybní. Možná ty bytové domy kolem přibyly až později a nedá se popřít, že to tu má jistý nádech útočiště.

Vchod do budovy byl otevřený. Uvnitř nenašel žádný výtah, pouze schodiště vzadu. Bylo dost spoře osvětlené, ale možná mu to tak jen připadalo, protože uvnitř bylo tak liduprázdno. Zvláštní místo. Procházel chodbou a sledoval nápisy na dveřích. Měl dojem, jako by vešel do komerční budovy plné pochybných podniků.

Brzy se možná budu živit podvodnými telefonáty staříčkům z kanceláře v právě takovéhle budově. Poté, co se tak zahleděl do vlastní budoucnosti, zavrtěl hlavou. Přijel sem přece zařídit, aby to tak nedopadlo.

Stoupal po schodech do svého cíle v pátém patře, jímž byla Nakagjó Kokoro, známá také jako Klinika pro léčbu duše. Staré, poctivé dveře šly otevřít tak lehce, až ho to zneklidnilo. Letmo nahlédl dovnitř — klinika byla překvapivě dobře osvětlená. U vchodu se nacházelo malé recepční okénko, ale nezdálo se, že by v recepci někdo byl.

„Haló?“ zvolal Šúta.

Ticho. Říkal si, jestli nepřišel v polední pauze. Stál tam se založenýma rukama. Neměl na kliniku žádný kontakt, tak se nemohl objednat předem.

„Haló?“ zvolal znovu, tentokrát hlasitěji.

Zaslechl tiché dupání pantoflí o podlahu a objevila se zdravotní sestra, bledá žena na prahu třicítky.

„Ano? Co potřebujete?“ zeptala se.

„Promiňte, nejsem objednaný, ale doufal jsem, že by se na mě pan doktor mohl podívat,“ odpověděl Šúta.

„Aha, jste pacient. Prosím, pojďte dál.“ Sestra mluvila kansaiským dialektem s uvolněnou intonací jedinečnou pro Kjóto. Na někoho tak mladého měla velmi výrazný projev.

Na konci čekárny stála malá pohovka pro jednoho, ale sestra provedla Šútu kolem ní přímo do ordinace. Ta byla dokonce menší než kuřárna u nich ve firmě a skromně vybavená. Nacházel se tady stůl, počítač a dvě židle.

Je tohle vážně ta proslulá klinika? Šúta byl čím dál nervóznější.

Všechny psychiatrické ordinace, jež kdy poznal, byly prostorné a velmi dobře zařízené. Nejenže nesídlily ve starých odpudivých budovách, ale také tam pacienty přijímali pouze na objednání. Navíc člověk musel vyplnit rozsáhlý přijímací formulář, což zabralo skoro hodinu. Těšilo ho, že se tady dostane k doktorovi tak snadno, ale když o tom tak přemýšlel, ještě jim ani nesdělil údaje o pojištění.

Závěsy vzadu se rozletěly a zjevil se zhruba třicetiletý štíhlý muž v bílém plášti.

„Dobrý den. Vy jste na naší klinice jistě poprvé.“ Mluvil vcelku vysokým nosovým hlasem s příjemnou kjótskou kadencí, která nepůsobila přehnaně familiárně.

„Jak jste se o nás dozvěděl?“

„Ehm…“ Šúta okamžik váhal, jak to vysvětlit. Zvážil lhaní, ale rozhodl se odpovědět pravdivě. „Doslechl jsem se o vás z druhé ruky. Bývalý kolega mi řekl, že klient jednoho klienta podniku bratrance manželky jeho mladšího bratra za vámi chodí a tuto kliniku doporučuje.“

Přišel sem na základě informace méně spolehlivé než klepy ze sídlištních tamtamů. Kolega mu prozradil jenom název kliniky a řekl mu, že se nachází v pátém patře budovy s nepřehlednou adresou.

Nebyl na psychiatrické klinice poprvé. Před šesti měsíci už několik sezení absolvoval. Ani tehdy si nedělal moc velké naděje na zlepšení, ale cítil potřebu pokusit se na svém stavu zapracovat. Vyhledal si na internetu vysoce hodnocené psychiatry a jednoho po druhém je navštěvoval, až obešel všechny psychiatry poblíž svého bydliště a kanceláře. A tak skončil tady. Šlo o poslední možnost. Jenom nečekal, že tato klinika bude na tak opuštěném místě.

„No, máme tu malý problémek. Pravda je, že teď nové pacienty nepřijímám. Tohle je malá ordinace — jsme tu na to jen já a zdravotní sestra.“

Šúta se zachmuřil. Takže tohle místo je taky k ničemu. Říkají tady tomu Klinika pro léčbu duše, ale když přijde na věc, doktory, kteří opravdu naslouchají a chtějí pomoct, člověk spočítá na jedné ruce. No tak jo, fajn.

Už se to chystal říct nahlas, když se doktorovi rozlil po tváři široký úsměv a v očích mu zajiskřilo jako malému rošťákovi.

„Tentokrát udělám výjimku, když jste tu na doporučení.“

V prostoru, kde se už tak málem dotýkali koleny, bylo najednou ještě těsněji. Doktor se otočil ke stolu. Šúta sledoval, jak mu při psaní na počítači běhají prsty po klávesnici.

„Jméno a věk?“

Zničehonic začalo sezení.

„Šúta Kagawa. Dvacet pět let.“

„Co vás sem dneska přivádí?“ zeptal se doktor přátelsky.

Šúta znervózněl. Tenhle scénář už zažil. Každý doktor mu odpověděl stejně.

Máte to těžké. Nemusíte pracovat tak tvrdě.

Dobře, že jste za mnou přišel. Děkuji vám.

Z nějakého důvodu mu někteří dokonce děkovali. Pak mu každý z nich předepsal podobnou medikaci. Šútovi nikdy nepomohli doktoři, ale ty prášky na spaní.

„Jsem…“

Nespavost, zvonění v uších, ztráta chuti k jídlu.

Kdykoli pomyslel na práci, sevřela se mu hruď, začal mělce dýchat a měl problém se spánkem. Jeho symptomy byly zcela běžné, takže doktory nikdy moc nezaujaly. Tentokrát byl odhodlaný vysvětlit svůj stav poctivě a jednou provždy ho překonat.

Ale než se nadál, vypadlo z něj, co skutečně cítil.

„Chci dát výpověď.“

„Opravdu?“ zareagoval doktor.

Šúta si uvědomil, co právě řekl. „Ale ne. Tak jsem to nemyslel. Vlastně výpověď dát nechci. Chci přijít na to, jak pokračovat v práci tam, kde momentálně pracuju. Dělám pro velkou makléřskou společnost — znáte to, ten typ, co vídáte v reklamách. Ale zacházejí s námi jako s otroky.“

„Rozumím,“ opáčil doktor a po tváři se mu rozlil široký úsměv. „Předepíšeme vám kočku. A budeme váš stav sledovat.“

Otočil se na židli a zavolal dozadu: „Čitose, přineste mi tu kočku.“

„Jistě,“ odpověděl hlas zpoza závěsu. Opět vešla bledá zdravotní sestra z recepce. V očích měla zvláštní jiskru, čehož si Šúta prve nevšiml. Byla jistým nenápadným způsobem krásná. Střelila po Šútovi nedůvěřivým pohledem a bez servítek se zeptala: „Určitě je na tohle ten pravý, pane Nikké?“

„Rozhodně.“

To je ale prazvláštní klinika. A Nikké — jak zvláštní příjmení.

Sestra postavila na stůl přepravku a tiše se vytratila. Šlo o plastovou přepravku s mřížkovými bočními panely.

Uvnitř přepravky skutečně seděla kočka.

Šútovi došla slova. Bez mrkání na kočku před sebou civěl.

Opravdová kočka.

Šedá, nezajímavá, obyčejná. Seděla částečně ve stínu, ale její velké kulaté oči se blyštěly zlatým nádechem. Ostražitě si Šútu prohlížela.

„Takže, pane Kagawo, zkusíme to jeden týden.“

„Ehm…“

„Napíšu vám předpis.“

„Napíšete mi předpis?“

„Samozřejmě.“

Doktor se choval, jako by šlo o nejpřirozenější věc na světě, ale na té situaci nic přirozeného nebylo. Šúta se zahleděl na kočku v přepravce.

„To je… kočka?“

„Ano, je to kočka.“

Doktor dál odpovídal, jako by to všechno bylo zcela samozřejmé. Šúta začal pochybovat, jestli nepřišel o rozum.

„Opravdická kočka?“

„Samozřejmě. Jsou velice účinné. Říká se přece: ‚Lékař léčí a kočka uzdravuje.‘ Kočky jsou účinnější než kterákoli jiná léčba.“

To vůbec nedává smysl.

Doktor podal Šútovi menší list papíru. „Tady máte předpis. Odneste ho prosím na recepci a dostanete tam vše potřebné. Uvidíme se zase za týden. Teď už na mě čeká další pacient…“ Ukázal ke dveřím, jako by říkal: Už můžete jít.

Šúta se probral ze zastření mysli. Cítil, že se z něj dere smích.

„Už rozumím,“ řekl s pousmáním. „To je ta takzvaná terapie za pomoci zvířat, že ano?“ Zpočátku byl zaskočený, ale vlastně to není nic zvláštního. Hlazení zvířat přece údajně léčí.

Šúta se sice zasmál, ale doktor na to nijak neodpověděl, jen se opřel na židli s nečitelným výrazem ve tváři.

„Patří k vaší terapii i moment překvapení? Teď už chápu, proč o klinice nikde nezveřejňujete podrobnosti. Na okamžik jsem zpanikařil. Předepisovat kočky… to je vážně zajímavé.“

Naklonil se tváří k přepravce a nahlédl dovnitř. Kočka mu s rozšířenými panenkami pohled opětovala. Šúta o zvířatech nevěděl zhola nic, ale tahle kočka vypadala stejně vyjeveně jako on.

„Moc roztomilá kočka, ale asi se jí příliš nezamlouvám.“

„Hm? Ukažte.“

Doktor se naklonil tak blízko, až se Šútovi málem přitiskl k tváři. Šútu to překvapilo, ale doktor se tvářil nezaujatě. Nosem se dotýkal mřížky a hleděl na kočku uvnitř.

„Hm? Co na to říkáš? Bude to dobré. Ano, ano. Říká, že je všechno v pořádku.“

„Nic takového neřekla. Mně připadá vyděšená.“

„Vyděšená? Ukažte.“ Doktor přitlačil nos ještě blíž k přepravce, až z toho byl Šúta nervózní. „Tak co ty na to? Nevadí ti to, že ne?“ Zdvihl oči k Šútovi a usmál se. „Říká, že jí to nevadí.“

„Jde o to, že kočkám se nelíbí u lidí, jako jsem já, kteří na ně nejsou zvyklí. I když to patří k léčbě, připadá mi to vůči té kočce nefér.“

„Nebojte. Kočky jsou vysoce účinné i u těch, kdo na ně nejsou zvyklí.“ Napřímil se. „Čeká mě další pacient, tak už musíme skončit.“ Zvedl přepravku a položil ji Šútovi na klín.

„Počkat. Cože?“

„Uvidíme se za týden.“

Doktor se sice usmíval a už nic neřekl, ale očividně nemělo smysl smlouvat.

Šúta vyšel z ordinace celý zmatený. Měl pocit, jako by ho doktor vystrčil ze dveří. A na pohovce v čekárně nikdo neseděl. Stál tam jako přikovaný a ničemu nerozuměl, když vtom si všiml bledé dlaně, jež ho zvala k recepčnímu okénku.

„Pane Kagawo, pojďte prosím sem.“

„Už jdu.“

Připadám si jako v nějakém televizním pořadu. Zapátral kolem sebe očima po skrytých kamerách. Pak se vydal k okénku, z něhož na něj vykukovala sestra.

„Váš předpis, prosím.“

Šúta poslechl a přihlížel, zatímco se sestra od okénka někam vytratila.

Přepravka se nerovnoměrně zhoupla. Byla extrémně těžká a vyvolávala v něm velmi zvláštní pocit, jelikož neměl v rukou živého tvora od základní školy, kde ve třídě chovali králíky. Neubránil se obdivu překvapivě klidného chování kočky a vyloudilo mu to na tváři úsměv.

Sestra se vrátila s papírovou taškou. „Tady máte.“ Vystrčila ji okénkem na chodbu. Popochytil si přepravku jen jednou rukou a druhou si tašku převzal. Kočka v nakloněné přepravce sjela na bok.

„Ajaj, promiň,“ omluvil se Šúta kočce. Pak se obrátil na sestru: „Promiňte, co v té tašce je? Je dost těžká.“

„Výbava. A také příbalový leták s pokyny, které vám radím pozorně pročíst.“ Kjótský dialekt známý svou charakteristickou svůdnou melodičností zněl z jejích úst chladně a odměřeně.

Šúta do tašky nahlédl a uviděl plastové misky, tácek a balení zřejmě kočičího žrádla — vše potřebné pro péči o kočku. Mají to opravdu neuvěřitelně pečlivě připravené. Úroveň jejich předvídavosti Šútu zneklidnila.

„Takže v té šarádě pokračujeme. Není tohle už trochu přehnané?“

„Jestli máte nějaké dotazy, obraťte se prosím na pana doktora. Mějte se.“ Sestra sjela pohledem zpátky k práci.

„Promiňte…“

„Mějte se.“

„Ehm…“

„Mějte se.“

Šúta vyšel z kliniky s taškou v jedné a přepravkou v druhé ruce. Otevřít si s plnýma rukama dveře byla pěkná fuška.

Co se to u všech všudy právě seběhlo?

Na konci chodby stál nějaký muž a propaloval Šútu pohledem. Tvářil se, jako by se mu chystal položit otázku. Pak prošel kolem, minul vchod kliniky a otevřel dveře vedlejšího bytu.

Nebylo snadné vyhnout se cestou po schodech naklánění přepravky. Jakmile vyšel ven z budovy, udeřil ho do nosu zápach plísně z uličky. Zápach reality. I tíha v jeho rukou byla naprosto skutečná.

Šúta od svého kolegy slyšel, že je to báječná klinika. Prý to říkal jeho bratr, jemuž to řekla jeho žena, která to slyšela od svého bratrance, jenž… Jak se zvěsti šířily od jednoho k druhému, jejich obsah se měnil. Šúta udělal krok, pak druhý, ale televizní scénka pořád nekončila. Sestra z kliniky za ním nevyběhla a žádný režisér nezakřičel: „Stop!“ Buď se stal obětí nějakého nevýslovného lékařského pochybení, nebo směšného podvodu.

A teď tady stál, nemocný muž s kočkou v ruce. Rozesmál se a jeho smích se nesl ozvěnou do daleka.

‖‖‖

Přeprava toho živého stvoření představovala výzvu. Šúta nestíhal dost rychle přecházet přes přechody, ale vláčet přepravku na rameni taky zrovna nešlo. Návrat do bytu mu trval víc než třicet minut, kočka se celou dobu nedokázala uvelebit a jeho bolely ruce.

Když Šúta konečně postavil přepravku na podlahu, kočka zřejmě vycítila, že už není v pohybu, a začala se vrtět, až se přepravka kymácela ze strany na stranu. Šútovi bylo té chudinky líto a otevřel dvířka, ale kočka nevylezla.

„Copak je, kočko? Už můžeš ven.“

Kočka pořád nevylézala. Šúta s obavami nahlédl dovnitř a viděl ji choulit se u zadní stěny.

Co se děje? Zalovil v papírové tašce. Vytáhl dvě stejně velké misky a balení krmiva, které zachrastilo, když jím zatřepal. Podle všeho granule.

„Pro začátek dáme vodu.“

Naplnil jednu misku vodou z kohoutku a položil ji před přepravku. Kočka pořád nevylézala.

„Aha, počkat. Pokyny.“

Letmo sledoval přepravku a přitom přejel leták očima.

„Jméno: Bee. Samice. Odhadovaný věk kolem osmi let. Smíšené plemeno. Krmte ráno a večer střídmým množstvím krmiva pro kočky. Miska na vodu musí být vždy plná. Kočičí toaletu čistěte dle potřeby. Obecně vzato je tato kočka nezávislá a můžete ji nechávat o samotě. Spolknutelné drobnosti a rozbitné předměty jako třeba talíře a hrnky uchovávejte ve skříňkách. Kontrolujte květináče. Dejte pozor, aby se kočka nezatoulala ven. To je vše.“

Šúta si pokyny přečetl znovu, ale nebyly příliš podrobné.

„Ach jo. Nikdy jsem kočku neměl. Nevím, jestli se o ni dokážu celý týden starat.“

Jak si poradí s tou kočičí toaletou a podestýlkou? Bude instinktivně vědět, jak na to, aniž by nadělala v pokoji nepořádek? Kolik jí mám dávat žrádla? Nepoškrábe mi stěny?

Šútu to celé začínalo dost stresovat, ale neměl si komu říct o radu. Musí si všechno zjistit sám na internetu. Aspoň věděl, jak se kočka jmenuje.

Schoulil se na zem, nahlédl do přepravky a pár zlatých kukadel mu pohled opětoval.

„Bee,“ oslovil ji. „Hej, polez ven, Bee. Jsi holka, že jo? Určitě máš hlad. Nakrmím tě.“

Už byl večer, čas, kdy lidé večeří, takže jistě i čas večeře pro kočky. Šúta si pročetl zadní stranu balíčku kočičích granulí, a když hledal na internetu správnou velikost porce, všiml si, že kočka vystrčila hlavu.

„Á! Tady ji máme.“

Ale kočka se zase stáhla. Šútův hlas ji vylekal. Zadržel dech a po chvilce kočka vystrčila hlavu znovu. Zdvihla k němu oči. Civěli na sebe v tiché bitvě kdo s koho. Byla ta kočka jenom obezřetná, nebo ho zkoušela? Šútovi mravenčily nohy, protože seděl v nepřirozené poloze, ale lehkým zatřepáním pocit zahnal.

Konečně z přepravky vykoukla packa napřažená nad podlahu.

Prosím, vylez. Už mě úplně brní nohy.

Málem mu došla trpělivost, když vtom kočka něžně položila packu na zem. Došlápla na podlahu plnou vahou a nad kotníkem se jí udělal záhyb jako buclatému kojenci na zápěstí. Rozkošné. Udělala krok, pak další a nakonec se objevil i její ocas.

Překvapivě velká kočka. To byl Šútův první dojem. Bee nebyla nijak mohutná, ale představoval si kočky mnohem štíhlejší jako ty, které viděl na videu prolézat úzkými škvírami mezi stěnami. Tahle kočka vypadala jako nadýchaná šedá deka. Kdyby se pokusila nacpat do pukliny, deka by z ní čouhala ven.

Šúta sevřel čelisti a pomalu si protáhl nohy, aby kočku nevyděsil příliš prudkým vstáváním. Pozoroval, jak přistoupila k misce s vodou. Očuchala ji a pak se dala do pití.

Šúta si promnul odkrvené nohy a užasle kočku pozoroval. Jemné šplouchání vody se tímto pokojem nikdy nerozléhalo. Zvíře už se cítilo bezpečněji a začalo se rozhlížet kolem. Oči mu sjely na neotevřené balení kočičích granulí.

„Aha! Dobře, dej mi vteřinu.“

Po vodě jídlo. Té kočce nebylo zas tak těžké rozumět. Šúta otevřel granule a trochu nasypal do druhé misky. Kočka disciplinovaně seděla a přihlížela, jak granule s chrastěním padají do nádoby. Byl si jistý, že někam uteče, ale zůstala na místě a sledovala ho svýma kulatýma očima s rozšířenými panenkami.

„Jez. Vypadá to lahodně. Dej si.“

Vzal jednu granuli do prstů — dost připomínala lidskou sušenku — a předstíral, že ji žvýká. Kočka se ani nepohnula a střelila po něm pohledem, jako by říkala: Co to ten chlap vyvádí?

Připadal si jako idiot a lehl si na postel. Koutkem oka kočku nenápadně sledoval. Nakonec se připlížila k misce a pustila se do jídla.

Místnost naplnilo její tiché chřoupání.

Přítomnost Bee působila významně, přestože se pohybovala nenápadně. Jak tam tak Šúta ležel, přemítal, jestli jsou všechny kočky takové.

Bylo zvláštní mít kočku v bytě, který obyčejně obýval sám. Když se na něj teď díval novýma očima, všiml si nepořádku. Všude možně se válely mangy a videohry, už bůhvíjak dlouho. Ve všední dny se chodil domů jenom vyspat, a i ve volných dnech vstával až v poledne. Ne že by mu tady něco materiálně chybělo, ale jeho domov prostě ničím nevybízel k radosti. V bytě nebyla jediná pokojovka. A kdyby tu bývala byla, už by dávno uvadla.

Poprvé po dlouhé době si Šúta uklidil v ložnici. Posbíral z podlahy víčka od plastových lahví a jednorázové jídelní hůlky z hotovek ze samoobsluhy a vyházel je. Oblečení a časopisy přesunul do kouta. Už dávno se nevěnoval něčemu jinému než navštěvování jednoho psychiatra za druhým. Ten prostý akt úklidu ložnice ho zvláštním způsobem vzpružil. Uviděl cosi na stole a hned se po tom vrhnul.

„Á, přesně před tímhle leták varoval.“

Prášky na spaní se rázem proměnily v hrozbu. Posbíral je a naskládal do zásuvky.

Bee mezitím dovečeřela a teď se procházela po pokoji a očichávala každý kout a skulinku. Měla nenucený, ladný krok.

Kde kočky spí? Žádný kočičí pelíšek na klinice nedostal. Sice není zima, ale možná bych jí mohl vytáhnout fleecovou deku. Třeba si vleze ke mně na postel.

Zatímco se Šúta pohroužil do vlastních myšlenek, čas utíkal do nenávratna. Než se nadál, usnul, aniž by si potřeboval vzít prášek.

‖‖‖

O několik dní později sprintoval Šúta s přepravkou v náručí do pátého patra. Vtrhl na kliniku Nakagjó Kokoro a zadýchaně přepravku vrazil okénkem na recepci, kde seděla nepřátelská zdravotní sestra, kterou poznal při své první návštěvě.

„Tady. Ta kočka. Chci o ní s panem doktorem mluvit.“

„Pane Kagawo, sezení máte až za čtyři dny. Ještě vám té kočky zbývají čtyři dávky.“

„Ne, nemám. Já. S tím. Končím.“ Těžko to ze sebe soukal, jelikož sotva popadal dech. „Chci jen mluvit s doktorem. Rád si počkám.“

„Tak běžte do ordinace.“

„Cože? Hned? Jak říkám, rád si počkám.“

„Prosím, běžte do ordinace.“ Zdravotní sestra obrátila pozornost k jinému úkolu.

Šúta byl zcela zaskočen. Jen co přispěchal z kanceláře domů, strčil kočku do přepravky a spěchal na kliniku. Potřeboval si nějak vylít zlost, aby se mu trochu ulevilo. Okamžité přijetí doktorem mu poněkud vzalo vítr z plachet.

„Prosím?“ zaváhal.

„Prosím, počkejte v ordinaci,“ řekla sestra chladně.

Šúta uchopil přepravku, minul pohovku v čekárně a usadil se ve stísněné ordinaci.

Přepravka ho tížila na klíně. Kočka se v ní neustále ošívala. Věděl, že to není její vina, ale vřel vzteky. Vtom se rozhrnuly závěsy a objevil se doktor.

„Á, pan Kagawa. Co vás sem dneska přivádí?“

Jakmile Šúta spatřil doktorův dobrácký úsměv, bouchly v něm saze. „Dostal jsem padáka! Vyhodili mě z práce! Kvůli té kočce!“

Zaryl se prsty do okraje přepravky. Kočka nejspíš vycítila jeho napětí, protože zevnitř výhrůžně zasyčela.

„No tak to je dobrá zpráva,“ opáčil doktor a lehce se zasmál.

Šúta vyvalil oči.

„Dobrá zpráva?“

„Copak jste tam nechtěl skončit? Váš problém je vyřešen. Já věděl, že je pro vás tahle kočka ta pravá. Je velice účinná.“

Doktor překypoval spokojeností, zatímco Šúta se snažil uklidnit.

Ne. Tohle je tak stupidní, že to ani nejde brát vážně. Především mě ani nijak neléčili. Ale měl bych jim to aspoň vytmavit.

Zvedl přepravku z klína a postavil ji na stůl.

„Nikdy jsem výpověď dát nechtěl. Přišel jsem si k vám pro pomoc, protože jsem nechtěl odcházet. Je to prestižní firma!“

Doktor naklonil hlavu.

„Neříkal jste, že tam s vámi zacházejí jako s otroky?“

„Tak to funguje ve všech firmách. Žádná společnost, ani velká, ani malá, není dokonalá.“

Sám sebe šokoval snahou tuhle mizernou firmu obhajovat. Ale přesně tohle mu říkali jeho přátelé. Všude je to stejné. Aspoň ti dobře platí. Máš moc velká očekávání, tvrdili mu. A tak si namlouval totéž a nevzdával to. Upadal do deprese, jen na to pomyslel.

„Vůbec to není fér. Prostě mě jen tak vyhodili. K čemu jsem to tedy až doteď všechno snášel?“

„No…“ Doktor se podíval na hodinky. „Můj další pacient ještě nedorazil. Jestli si chcete promluvit, jsem jedno ucho.“

Na Šútu náhle dolehlo vyčerpání. Tato klinika se nepodobala žádné jiné. Bolestnými nářky a slzami si tady nevysloužil ani povrchní soucit. Ale možná bylo tohle lepší než prázdný a předstíraný zájem. Doktor se s tajemným úsměvem posadil naproti němu a přehodil nohu přes nohu.

„Když jsem si tu kočku přinesl domů, ze začátku bylo všechno bez problému,“ vysvětloval Šúta. „Bee klidně spala. Ráno jsem jí dal snídani a šel jsem do práce jako obvykle.“

Ano. Bee mu poskytla útěchu jenom tu první noc. Potom zase najel do starých kolejí. Toxické pracoviště nebyl tak prostý problém, aby ho mohla vyřešit nějaká kočka.

‖‖‖

S kočkami to bylo nečekaně prosté.

Šúta s úsměvem pozoroval Bee při jídle. Říkal si, jestli nebude po jeho probuzení vládnout v ložnici chaos, ale jeho obavy se nenaplnily. Kočku našel svinutou do klubíčka pod stolem. Nevyváděla žádné lumpárny. Když vstal, Bee k němu okamžitě přišla. To si mě už po jediném dni oblíbila? Nebo je takhle vycvičená?

Kráčel do koupelny a všiml si, že kočka jde za ním.

„Copak? Chceš jídlo?“

Zadíval se na Bee, která se mu hlavou otírala o holeň. Trojúhelníková ouška měla připláclá k hlavě a překvapivě silně se mu tiskla k noze. Ještě před pár hodinami se jí bál dotknout, aby ho nepoškrábala, ale teď, když mu projevovala tolik náklonosti, ji nedokázal ignorovat.

Dotkl se Bee na čele a pod konečky prstů ucítil hedvábnou srst. Zvláštní textura. Představoval si, že kočičí srst připomíná jemný kartáč na vlasy, ale skutečnost byla úplně jiná. Kočka k němu vzhlédla, jejich pohledy se se- tkaly a Šúta instinktivně a s obavou ruku stáhl. Ale kočka natáhla krk a přimáčkla se mu k dlani tváří a pak se mu o ni otřela ještě naléhavěji.

„No teda, máš vážně hebkou a nadýchanou srst.“

Ale přitom ta kočka nebyla jako plyšák. Působila pod rukou pevně a tvrdě. Co mi jenom připomíná? Huňatý… tenisák?

Srst měla sice krátkou, ale kožíšek dost hustý na to, aby se do něj prsty dalo zabořit. Podsadu srsti měla bílou a jemnou jako chmýří. Ve svrchní srsti, která mu včera připadala šedá a obyčejná, objevil při bližším prozkoumání nenápadný odstín hnědé, jenž v kožichu vytvářel mramorování.

Ty jsi ale krasavice.

Bee se k němu tiskla, jemně, ale vytrvale, dokud nepodlehl a nezačal ji hladit. Po chvíli strávené na všech čtyřech jí šel nachystat krmení a vodu a pak se postaral i o vlastní potřeby. Říkal si přitom, že domácí mazlíček narušuje člověku denní rutinu.

„Možná to není zas tak špatná věc.“

Klesl na podlahu, podepřel se lokty a zblízka Bee pozoroval při jídle. Díky vydatnému spánku se dnes po hodně dlouhé době cítil uvolněně. Jenže touha nejít do práce se ho stále držela.

Ale když to tam dneska vydržím…

To byla jeho ranní mantra. Když to dnes vydrží, zítřek bude snazší. Nedá výpověď.

Zatímco Bee pila vodu, poškrábal ji na hlavě. Přivřela oči, jako by se koupala v jeho záři. Skutečně měl pocit, že když to tam dneska zvládne, nějak si nakonec poradí.

‖‖‖

„Mamija má nejhorší výsledky z našeho oddělení už tři týdny po sobě.“ Emotův chraplavý hlas se nesl chodbou jako ozvěna. Šútovi se udělalo zle. Stalo se rituálem využívat každotýdenní ranní schůze jako příležitost k pranýřování. Emoto, manažer oddělení, zpoza svého stolu právě griloval Mamiju před celým týmem.

„Všechny nás stahuje ke dnu. Můžeme dřít, jak tvrdě chceme, ale naše oddělení nedokáže plnit svoje kvóty, a to jen kvůli tomuhle hňupovi. Fakt práce snů, že jo, Mamijo? Brát plat za to, že si tu sedíš s nohama na stole.“

Emoto byl původem z Ósaky a mluvil kansaiským dialektem místo standardní japonštiny, dokonce i v práci.

Mamija mlčky stál se sklopenou hlavou. Nikdo z prodejního týmu se mu neopovažoval pohlédnout do očí. Dostat kartáč takhle přede všemi člověka zlomí na duchu. A z přihlížení tomu, jak si vedoucí maže kolegu na chleba, se člověku dělalo zle.

„Hej, Kagawo!“

Šúta sebou trhnul. „A-Ano?“

„Ty na tom nejsi o moc líp,“ řekl mu Emoto. „Jak se vůbec opovažujete v kanceláři ukázat? Já bych na vašem místě už dávno samou hanbou skončil.“

Šúta zatnul pěsti. Naučil se, že v těchto situacích bývá lepší přinutit se k úsměvu než sklopit hlavu. Nervózně se zasmál.

„Tobě to připadá vtipný? Jsi blbej, nebo co?“ zeptal se Emoto. „Tyhle bledý vychrtliny na takovou práci obvykle nemají. Dobří prodejci jsou opálení z práce venku v terénu. Koukněte se na mě. Takhle vypadá ruka pravýho chlapa.“

Emoto jim ukázal svoje hezky bronzové předloktí. Šúta měl podezření, že jde o opálení z golfu, jelikož od zápěstí dolů byla ruka bledá, ale nechal si to pro sebe. Tiše se zasmál.

Emoto mlasknul a přešel k dalšímu kolegovi.

„Nechceš doufám žádat o přesčas, že ne? Nemůžu uvěřit, že s tak podprůměrnými výsledky zkoušíš z firmy vyždímat další peníze. Přemýšlíš taky někdy o tom, jak je důležitý přispívat k úspěchu téhle společnosti?“

Emoto ponižoval každého, kdo neměl skvělé prodejní výsledky. Byl známý tím, že lidi mlátí po hlavě hromádkami dokumentů nebo kuličkovým perem. Nic nemohlo být odporněji ponižující. Šúta byl takto z týmu vyčleněn už několikrát a pokaždé se při tom třásl hanbou. Poté, co byl takto zaživa obětován, se kolegové chvíli vyhýbali společným rozhovorům — nenacházeli adekvátní slova.

Vzduch byl prosycen strachem — každý mohl být další na řadě. Emoto měl pověst manažera, jenž zneužívá svoji moc, ale takových jako on bylo ve firmě v různých odděleních několik. V oddělení prodeje to chodilo tak, že zaměstnancům, kteří nesplnili kvóty, byla v podstatě odebrána jejich lidská práva. Kdo se s tím nesmířil, ten dal výpověď.

Byl to jeho kolega Kidžima. Taky vypadal znaveně.

„Ahoj, Kagawo. Jdeš mi akorát do rány. Chtěl jsem s tebou mluvit.“

Věnoval Šútovi úsměv.

„Cožeee?“