The Husbands

Copyright © Holly Gramazio Ltd., 2024

Translation © Silvie Mitlenerová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-557-7

ISBN mobi: 978-80-7689-558-4

Terrymu, mému nejoblíbenějšímu manželovi

Kapitola první

Ten muž je vysoký a má tmavé rozcuchané vlasy, a když se ona vrátí docela pozdě z Eleniny rozlučky se svobodou, narazí na něj, jak čeká na podestě nahoře na schodech.

Vyjekne a uskočí. „Co…“ začne a pak to zkusí znovu. „Kdo jste?“

On vzdychne. „Bavila ses?“

Schody pokryté kobercem vedou nahoru k muži a potemnělému patru. Určitě to je správný byt, nebo ne? Musí být, klíč fungoval. Je opilá, ale ne tak, aby se někam omylem, náhodou vloupala. Udělá ještě jeden krok vzad a hmatá po vypínači, oči upřené na toho cizince.

Vypínač najde. V náhlé záři je všechno, jak má být: úhel schodů, smetanová barva zdi, dokonce i vypínač pod prsty, kratičký odpor a pak cvak. Všechno kromě něj.

„Lauren,“ promluví muž. „No tak. Pojď nahoru a já ti udělám čaj.“

Zná její jméno. Není to… ne, tamtoho chlapa si přivedla už před několika měsíci a taky to byl blonďák s bradkou, tohle není on. Lupič? Copak by lupič věděl, jak se jmenuje?

„Jestli odejdete,“ vyhrkne, „nenahlásím to.“ Naprosto určitě to nahlásí. Sáhne za sebe na kliku a zkusí ji stisknout, což vyžaduje hodně šátrání, ale rozhodně z něj nespustí oči, hlavně ne teď, kdy – proboha – ten muž schází ze schodů. Lauren vycouvá z bytu do haly, opatrně našlapuje, dokud nenarazí na vstupní dveře a tlakem neotevře i ty, rovnou do hustého, teplého letního vzduchu. Ven do lehké přepršky – ale ne moc daleko, aby na něj stále viděla.

On přechází halu a pak se jeho silueta zastaví ve dveřích, zezadu jasně nasvícená.

„Lauren,“ řekne, „co to děláš?“

„Volám policii,“ odpoví ona a hrábne do kabelky pro telefon s nadějí, že zbyl ještě kousek baterky. Kapsu, kde by měl ležet, zabírá maličký kaktus v pomalovaném květináči z dnešního workshopu. Telefon samotný je ještě níž. Rozsvítí se a Lauren hrábne hlouběji, popadne ho a vytáhne ven.

Přitom si ale všimne zamčeného displeje.

Září z něj její fotka. Stojí tam na pláži a jednou rukou objímá toho muže ve dveřích.

Dvě procenta baterky přebliknou na jedno. A jeho obličej. Nezaměnitelný. A její.

Druhou rukou popadne ten maličký kaktus a napřáhne se, aby ho mohla hodit. „Zůstaňte, kde jste.“

„Dobře,“ ujistí ji muž. „Dobře. Zůstávám tady.“ Vyšel pár kroků ven, bos. Lauren se na něj znovu podívá: jeho obličej svítí z telefonu, jeho obličej ve tmě před ní. Má na sobě šedé tričko a měkké kostkované kalhoty. Ne, to nejsou kalhoty, dojde jí. Respektive jsou, od pyžama.

„V pořádku, pojďte ještě kousek,“ nařídí mu a on vzdychne a popojde asi o pět bosých kroků dál na chodník, čímž ona získá dostatek prostoru protáhnout se kolem zatažených rolet přízemního bytu a kolem něj ke vchodovým dveřím. „Zůstaňte tam,“ vyhrkne, když ho míjí čelem k němu. On se obrátí a dívá se. Lauren projde dveřmi do haly a riskne rychlý utvrzující pohled: ano, na jedné straně zavřené dveře k Tobymu a Maryam, otevřené dveře do jejího bytu přímo za ní, povědomé schody, správný dům.

„Lauren,“ slyší toho muže. Otočí se, zavřískne a on se zastaví, ale říkala mu, ať zůstane, kde je, a on se pohnul! Zabouchne mu vchodové dveře před nosem, pak rychle zaleze do svého bytu a přibouchne a zamkne dveře. „Lauren,“ říká on venku. Znovu si odemkne telefon, aby konečně zavolala policii, ale ten se rozsvítí – jeho tvář – a pak ztemní. Vybitá baterka.

Do hajzlu.

„Lauren,“ a zvuky lomcování se vchodovými dveřmi. „No tak.“

Vyběhne po schodech a v kuchyni popadne nabíječku. Někomu zavolá, zavolá aspoň do přízemí na Tobyho. Ale pak zaslechne kroky, ten muž vychází nahoru a najednou stojí v bytě. Je tady uvnitř u ní v bytě!

Lauren se otočí a rázuje ke dveřím do kuchyně. „Vypadni, kurva,“ řekne směrem na chodbu. Pevně svírá ten kaktus. Je připravená. Pokud se ten chlap ještě přiblíží, ona hází.

„Uklidni se,“ dospěje muž až na vršek schodů. „Naliju ti trochu vody.“ Udělá krok k ní a ona to splní, hodí kaktusem, ale květináč letí bokem, mimo něj, trefí zeď a odrazí se a kutálí se ke schodům, buch, buch, buch-buch-buch, zrychluje po schodech v jinak tiché noci a zastaví se až u paty schodů ranou do dveří.

„Přeskočilo ti?“ ptá se muž a v dlani svírá klíče. Takhle se sem dostal: ukradl jí náhradní klíče. Samozřejmě. Možná se přihlásil do jejího počítače a změnil telefon na dálku, a proto je jeho fotka na její úvodní obrazovce. Je to možné? „Do prdele práce,“ říká. „Běž a sedni si. Prosím.“

Zhasne na schodech a rozsvítí místo toho světlo na chodbě, na té velké čtvercové chodbě, odkud se jde do všech místností, na velké šedé chodbě, kudy ona prochází desetkrát denně.

A ona je, nějak se to stalo, modrá.

A leží tam kobereček. Ten tam nikdy neměla. Kde se vzal?

Nemůže se zastavit a rozhlédnout – muž kráčí směrem k ní. Couvá přes kobereček, tlustý a měkký i přes podrážky bot, ke dveřím do obýváku. Ten leží přesně nad ložnicí Tobyho a Maryam. Napadne ji, že když zakřičí, oni to uslyší. Ani takhle potmě ale pokoj nepůsobí správně.

Sáhne po vypínači.

Cvak.

Světlo dopadne na další cizí předměty. Gauč je tmavě hnědý, přičemž když ráno odcházela, určitě byl zelený. Na nástěnných hodinách vidí římské číslice místo normálních a ukáže se, že ty římské je dost těžké odečíst, VII, XIIIII, VVI. Musí přimhouřit oči, aby se přestaly rozmazávat. Ve staré váze na polici stojí tulipány, její křivý linoryt s motivem sovy zmizel. Knížky jsou špatné nebo na špatných místech, záclony byly nahrazeny okenicemi. Většina fotek sem nepatří a jedna – jedna sem opravdu hodně nepatří. Jedna z nich je ze svatby a – Lauren přistoupí blíž a  nos má téměř na skle – z její svatby. A toho muže.

Toho muže, co vešel za ní do obýváku.

Manžela.

Otočí se a dotyčný drží v ruce půllitr s vodou. Po chviličce si jej vezme a poprvé si všimne prstýnku na svém prstu.

Přendá si sklenici do pravé ruky a roztáhne prsty levé před sebou. Otočí ji dlaní k sobě a ten prstýnek tam je pořád, i když sevře prsty a dotkne se ho špičkou palce. Jaj.

„No tak,“ pobízí ji manžel. „Posaď se. Vypij to.“

Sedne si. Gauč má stejný tvar, jako míval, až na tu barvu. A je stejně nerovnoměrně prosezený.

Manžel se taky posadí, do křesla, a ona nejdřív nevidí, jestli i on má snubní prsten, ale pak se předkloní a je tam: leskne se mu na prstu. Pozoruje ji. Ona mu pohled opětuje.

Asi je hodně opilá, říká si, možná jí tedy uniká něco evidentního. Ale obdržela nápoj od člověka, kterého nikdy neviděla, a skutečnost, že je za něj možná nečekaně vdaná, by ji měla nutit spíš k větší než menší opatrnosti.

„Já… se napiju za chviličku,“ vysloví Lauren pečlivě a zřetelně, s důrazem na každou slabiku (i když jako by se jich tam řadilo více než obvykle).

„Fajn.“

Pokud sem tedy patří, proč není v posteli? „Proč nejsi v posteli?“

Muž vzdychne. „Byl jsem,“ odpoví. „Nepřišlas zrovna jako myška.“

„Nevěděla jsem, že tu jsi!“

„Cože?“ podiví se. „Hele, vypij tu vodu, sundej si šaty a uložíme tě do postele. Potřebuješ pomoct se zipem?“

„Ne!“ vyhrkne Lauren, popadne polštářek a přitáhne si ho před sebe. Do hajzlu. V životě ho neviděla. Nehodlá si před ním sundávat šaty.

„Dobře, dobře, jenom ne… pššš, to je v pohodě, vypij tu vodu.“ Ten unavený obličej. Kulaté, lehce zarudlé tváře. „Jo?“ ujišťuje se.

„Dobře,“ řekne ona a po chvilce: „Budu spát tady. Abych… abych tě nerušila. Můžeš jít.“

„Chceš do toho volnýho pokoje? Uklidím postel…“

„Ne,“ rozhodne se. „Ne. Tohle je v pohodě.“

„Dobře,“ opakuje on. „Přinesu ti pyžamo. A deku.“

Lauren zůstane stát, pořád ve střehu, zatímco on odejde a zase se vrátí. Pyžamo je její vlastní, staré, koupené ve velkém Sainsbury’s, to s mumínky, ale deka je zase další nová věc: tmavě modré a světle modré čtverce, střídavě poskládané jako patchwork, ale jenom natištěné. Nelíbí se jí.

„Já vím, ale podívej se na to takhle,“ vyzve ji muž, „když ji poblinkáš, konečně budeš mít důvod ji vyhodit.“

To nedává smysl, „konečně“, ale všechno je intenzivní a matoucí a ona se nechce hádat. Místnost jemně bzučí.

„Dobře,“ řekne. Jako by se střídali ve slově „dobře“ a vzdychání nebo čekání – možná takhle vypadá manželství; ona si to teď zkouší poprvé.

Manžel rozsvítí lampičku a pak zhasne stropní světlo. „Jsi v pohodě?“ zeptá se. „Nechceš třeba toust?“

„Měla jsem hranolky.“ Pořád je cítí v puse. „A kuře.“ Je vegetariánka, ale v opilosti to neplatí.

„Dobře,“ řekne on ještě jednou. „Vypij tu vodu,“ připomene naposledy těsně předtím, než zavře dveře. Lauren ho slyší v kuchyni, pak v ložnici a pak už nastane ticho.

Fajn.

Jde ke dveřím a chviličku naslouchá. Ticho na chodbě i v celém bytě. Obleče si pyžamo, krok po kroku, jako by se převlékala ve školní šatně: nejdřív kraťasy přes kalhotky, pak šaty přes hlavu, pak pyžamový kabátek přes podprsenku, pak podprsenku rozepnout a vyvléknout jednu ruku po druhé, až prádlo vítězně vytáhne skrz rukáv a v tu chvíli ztratí rovnováhu a dopadne zpátky na gauč. Ozve se jedna dutá a jedna ostřejší rána, jak jí telefon spadne do polštářů a pak na zem.

Ztuhne a čeká, jestli se manžel vrátí. Nic.

Možná vrznutí podlahy. Dodávka nebo autobus venku, tam na hlavní.

Aspoň už sedí.

Další rachot auta zvenku. Možná vlak z větší dálky, i když na ten už je pozdě. Možná se jí to zdálo, a ten manžel taky.

Jestli se jí to ale nezdálo, tak má v domě cizího chlapa. Vyštrachá se znovu do stoje. Pár tichých kroků ke stolu v rohu, tam si vezme židli a donese ji – pomalu, hlavně pomalu – ke dveřím. Ještě to nikdy neudělala, ale viděla to v hromadě filmů: židli zaklíníte a dveře pak nejdou otevřít, ne? Umístí ji tam a vyváží s opěradlem zaháknutým pod klikou. Chce to pár pokusů, ale nakonec se dílo podaří, židle pevně vězí na místě a Lauren si to prohlédne, jde si sednout na gauč a promyslet, co dál, a najednou usne.

Kapitola druhá

Probudí se se zjištěním, že se cítí méně opile a mnohem, mnohem hůř.

Pokoj je jasný, lamely okenic jsou naklopené, aby propouštěly hřejivé světlo, a všechno se zbarvilo do žluta.

Vstane. Celkem to jde. Rozhlédne se. Židle, kterou v noci použila jako barikádu, leží na boku vedle dveří a vůbec je neblokuje. Jsou napůl otevřené a propouštějí hluk ze zbytku bytu: kroky, cinkání.

Manžel.

Necítí se nejlépe, ale sebere vybitý telefon, narovná spadlou židli a vykoukne. Zvuky se ozývají z kuchyně.

Po špičkách přeběhne chodbu do koupelny a zamkne dveře. Zaváhá mezi vyprázdněním měchýře a zvracením – rozhodne se upřednostnit to druhé, nakloní se nad mísou a poddá se stoupajícímu náporu solidní kocovinové šavle.

Bolest hlavy se okamžitě rozptýlí, nevolnost ustoupí a zanechá za sebou nádherně čistou mysl, o níž Lauren ví, že vydrží nanejvýš dvacet minut, než si její tělo uvědomí, že musí vyřešit zásadní problémy. U umyvadla si vypláchne pusu, vodu vyplivne, pak se znovu napije a tentokrát polkne. Hrozně moc si chce vyčistit zuby, ale na rohu umyvadla stojí dva neznámé kartáčky, žlutý a zelený. Tak si vymáčkne pastu na prst.

Takhle hrozně se neopila už nějakou dobu.

„Lauren?“ zavolá manžel za dveřmi, nepříjemně blízko.

„… jo,“ odpoví. „Dej mi minutku.“

„Nachystám něco k snídani.“

Lauren zírá na dveře, čeká, až ho uslyší odcházet, a pak si umyje obličej a odstraní poslední zbytky nočních třpytek a řasenky. Svlékne pyžamový kabátek a utře se žínkou: obličej, ramena, pod prsy, v podpaží. Osprchovat se může, až zjistí, co to má znamenat s tím manželem.

Její oblečení ze včerejška leží v koši na prádlo. Zřejmě se vrátil do obýváku, když spala, a posbíral ho. Tyhle šaty se nosí do čistírny a do koše na prádlo naprosto nepatří, ale pod nimi najde včerejší podprsenku a pánskou košili, boxerky, šedý svetřík – ten je její, a legíny – ty nepoznává. Obleče podprsenku, svetřík, pak vymění pyžamové kalhoty za legíny a mrkne do zrcadla.

Korektor? Řasenku? Ne. Nejde na rande, snaží se zjistit, proč se tenhle chlap nachází u ní doma. Je čistá, nebo víceméně, a to stačí.

Odemkne dveře.

Manžel (kardigan, kalhoty) stojí v kuchyni, kde zdi nejsou tak žluté, jak si ona pamatuje, ale spíš stejně modré jako na chodbě. Její toustovač (beze změny), kávovar (nový), maličký stolek se dvěma stoličkami přisunutý ke zdi (nový). Na sporáku se něco smaží.

„Žije,“ vejde manžel do kuchyně. „Na,“ podá jí kávu a otočí se k přístroji, aby nachystal další. „Slanina už bude.“

„Já jsem vegetariánka,“ namítne Lauren nepřesvědčivě.

„Nejméně ateistů je v zákopech,“ odvětí manžel.

Ze zdi trčí nabíječka a kabel leží ve smyčce na stolku. Lauren si sedne na stoličku dál od sporáku a připojí si telefon. On poskládá sendvič a položí ho před ni na stůl.

Kdyby to byl vrah, mohl ji prostě zavraždit v noci – čekat do rána a otrávit ji slaninovým sendvičem by byla zbytečná oklika. A když si kousne, zjistí, že ten sendvič je výborný, opravdu výborný: s křupavou kůrkou, slaný, máslový, měkkost čerstvého chleba, štiplavost hnědé omáčky. Vepřovému se začala vyhýbat, ještě než se stala vegetariánkou, jednou totiž zaslechla, že prasata jsou stejně inteligentní jako tříleté dítě, a v ten samý den šla na oslavu třetích narozenin synovce Caleba a bylo. Ale kdyby ten sendvič teď vyhodila, žádné prase tím nezachrání. Po čtvrtém nebo pátém pomalém soustu už se cítí trochu lépe.

„Tak,“ manžel se usadí naproti ní se svým sendvičem. „Večírek se vydařil?“

Večírek se vydařil neskutečně. Pamatuje si, jak v tom malém obchůdku malovaly květináče na kaktusy, pak si daly drink, zatímco barva schla, pak pořádnou večeři a karaoke a koktejlový bar a tanec a další drinky, a jak se cpe pozdně nočními hranolky, slanými a mastnými, jako o život a Elena je dvě fotí v zrcadlových kachličkách bistra, jehož světla teple zářila do chladnoucí noci. Pamatuje si, jak jí Elena slibovala, že ji neopustí kvůli životu vdané paní nebo manželským povinnostem, „vždyť víš, že to bych nikdy“. Pamatuje si, jak šplhá do horního patra nočního autobusu směr Norwood a sedá si a vidí na obloze neuvěřitelně obrovský měsíc. Pamatuje si, jak se dívá na Londýn skrz letní přepršku, semafory a cizince a kebaby a široký most a dlouhou cestu směrem k ulicím, kde město řídne a rozplývá se do předměstí.

A pak příjezd domů a setkání s manželem.

„Jo,“ odpoví. Jak funguje konverzace s manželem? „Co ty? Cos dělal?“

„Šel jsem si zaplavat. Trochu poklidil. Pomohl jsem Tobymu spravit to okno, ať se nedostanou do potíží s majitelem.“ Fajn, pomyslí si Lauren, takže manžel se zná s Tobym. On pokračuje: „Konečně jsem vynesl ty krabice na půdu. Dneska možná poryju ten záhon se zeleninou.“

Zní velice pracovitě. Ona žádný záhon se zeleninou nemá, ale možná si ho přinesl s sebou. Celý byt se proměnil v rébus „najdi deset rozdílů“: více kuchařek, ten ďolík ve zdi, jak jednou příliš razantně rozrazila dveře, zmizel, ale světlo pořád sedí v zásuvce nakřivo. Květináč na kaktusy, který včera namalovala, stojí na parapetu a kaktus z něj zešikma vyčuhuje. Manžel to včera musel sebrat pod schody místo ní. Působí opravdu mile.

Což ale nijak nerozporuje, že jeho přítomnost tady je znepokojivá.

Objevil se, zatímco byla ve městě. Když odejde a zase se vrátí, najde všechno v normálním stavu? „Já… se půjdu projít. Vyčistit si hlavu,“ zkusí to.

„Chceš doprovod?“

„Ne, jsem v pohodě.“ Možná jí něco uniká, a jakmile se nadechne čerstvého vzduchu, všechno začne dávat smysl.

Najde ponožky, boty, klíče. Vrátí se do kuchyně pro telefon, nabitý na třicet procent. Manžel spokojeně žvýká poslední kousek sendviče. Lauren sáhne do ledničky pro colu na kocovinu, ale stojí tam jen plechovka vody s grapefruitovou příchutí. Tak si vezme tu.

Sejde po schodech a venku se ohlédne na dům, na ty nové okenice.

Zbytek ulice. Domy, prázdný kontejner na půl cesty k hlavní třídě, stromy a zelené listy. Poodejde od domu, odpočítá dvacet kroků a znovu se ohlédne: okenice nezmizely.

Dojde na roh a odtamtud vidí autobusovou zastávku z minulé noci. Pokud může říct, je stejná, jako byla vždycky. Za ní je benzinová pumpa a překřikují se tam děti; kola mají opřená o zeď. Lauren přejde silnici, sedne si na nakloněnou lavičku na zastávce a vytáhne telefon.

Na úvodní obrazovce vidí pořád sebe a toho muže, jak stojí vedle sebe s mořem v pozadí.

Dotkne se displeje a ten žádá heslo. Možná se změnilo i to – ale ne, povede se jí telefon odemknout kódem, který používá už léta.

Nejdříve otevře fotky a projíždí ty ze včerejška. Jízda autobusem, bistro, bar, druhý bar, keramická dílna se všemi květináčky vyrovnanými vedle sebe, Elenin s kosočtverci, Noemin s elegantními propletenými pinďoury. Fajn. Pak si vyfiltruje jenom selfíčka a prolétne poslední rok: někde je sama, ale na více fotkách je ona s manželem a společně mžourají do slunce. Dál do minulosti: muž tam pořád je, na některých fotkách. Tady má bradku. Zase zmizela. Stojí na kopci. Stojí u stromu. Stojí před labutí, labuť se k nim blíží, ona se ji snaží krmit, labuť z toho nemá radost.

Vzhlédne od té nemožnosti, od mužova obličeje v jejím telefonu v tenhle slunný den. Jedno z dětí u benzinové pumpy kope do plastové lahve na chodníku a druhé chytá. Na druhé straně ulice zastaví taxík a někdo vystoupí.

Lauren si zkontroluje odeslané zprávy: hodně srdíček pro Elenu, MÁM TĚ RÁDA VÍM ŽE BUDEŠ MOC ŠŤASTNÁ, a v odpovědi fotka těch odrazů z bistra s popiskem To musí bejt pro ostatní hrozně těžký, že jsme tak nádherný. V dalším vlákně Lauren objeví, že poslala BRZO DOMA UVIDÍME SE BRZO DOM JOO AHOJ BRZY – komu? Aha, tady to máme, Michaelovi.

Ten manžel se jmenuje Michael. Lauren projede zprávy.

Další zpráva jemu, dva dny stará: citrony, jar, dík!

Další: obrázek hrušky s nalepenýma velikýma vykulenýma očima.

Jedna od něj o pár dní dřív: Jsem tam za 5 min.

Když dá ve svých zprávách vyhledat Michael, zjistí, že o něm v jednom kuse všem píše: Michael jel do práce, Michael trénuje na půlmaraton, takže nemůže přijít do hospody, Michael přinese na grilovačku panzanellu. Michael tohle, Michael tamto. A nikdo neodpověděl Cože sakra, kdo je to Michael?

Dobře. Jestli o něm její kamarádi vědí, možná to jeden z nich bude umět vysvětlit.

Najde v telefonu Tobyho. Manžel ho zmínil a žije v přízemí, měl by vědět, co se děje. Ahoj, napíše Lauren, jsem vdaná?

Téměř okamžitá odpověď: Pokud vím, tak jo, odepíše. Vysokej kluk, pěkná tvářička. Bydlí s tebou. Znáš to

Dobře kdy jsme se vzali.

Odpověď: 14. dubna. Je to nějakej kvíz? Vyhrávám něco?

14. dubna. Letos? Jestli ano, tak uběhlo teprve pár měsíců. Mezi jejími fotkami nic ze svatby nebylo, ale nahlédne místo toho do zpráv a nakonec najde mezi odeslanými mámě: Tady je několik prvních – zbytek nám fotograf pošle za měsíc nebo dva.

A pak čtyři fotky.

Nejdřív skupinový záběr, ten, co viděla v obýváku. Ona ve smetanových šatech s dlouhými rukávy, sukní do zvonu do půl lýtek, růžových lodičkách a kyticí růžových květů (ale ne růží, nějakých jiných). Bez závoje. Manžel, Michael, v tmavě hnědém obleku. Její máma. Její sestra a Elena a žena, kterou nezná, jako družičky v různých odstínech zelené. Cizí lidé: jeho kamarádi, jeho rodina.

Další fotka: jenom ona s manželem při tanci. Dívají se na sebe. On se usmívá, ona se tváří vážně.

Další: podepisování papírů.

A poslední: zase ona a Michael při polibku. Dotkne se svých rtů. Jsou suché.

Takže měla svatbu.

Je vdaná. Má manžela, ten zůstal doma.

Na displeji vyskočí zpráva od něj, jakoby potvrzovací: Ahoj jestli půjdeš kolem krámu koupila bys žárovku? Šroubovací, ne bajonetovou.

Lauren málem upustí telefon – jako by ji přistihl, že ho špehuje – ale uklidní se a odepíše: Jasně. Takhle nějak se odpovídá, ne?

Dobře, co dál? Nejdřív si vyhledá Michael u sebe v e-mailu a najde příjmení: Michael Callebaut.

I ona se zřejmě stala Callebautovou. Prima. To je krok vpřed od Stricklandové.

Googlí si manžela, ale Michaelů Callebautů je hromada, tak přidá „londýn“ a projíždí výsledky obrázků. Bože, pamatuje si vůbec, jak ten muž vypadá? Ano: tady na ni hledí, portrét před nějakým kamenem.

Je to z architektonické firmy, která ho uvádí v polovině stránky „O nás“. Na webu firmy se ukazují fotky kostelů, knihovny, sálu v City, výstaviště. Nedovede u všeho říct, jestli jsou to skutečné fotografie realizovaných staveb, nebo počítačové vizualizace.

No ale – architekt! Pro manžela dokonalé zaměstnání. Ambiciózní, ale konkrétní, umělecké, ale praktické, atraktivní, ale bez celooborového problému s drogami. Není divu, že vyplnil ten ďolík v kuchyňské zdi a založil zeleninovou zahrádku. Počkat, nezměnila se v tomhle novém světě i její práce? Zkontroluje to, a ne: pořád dělá poradkyni pro podnikatele na městském úřadě, přesvědčuje firmy, aby se přestěhovaly do Croydonu, a pomáhá místním rozjíždět nové projekty. V kalendáři si zvýrazňuje modře místo zeleně, ale většina schůzek je stejných, možná v jiném pořadí.

Musí se ovšem vypořádat s mnoha jinými změnami. „Lauren Callebautová,“ zkusí si říct nahlas. Otevře plechovku s vodou a usrkne. Je to kovové a nepříjemné, jaksi bez chuti a kyselé zároveň, ale usrkne znovu. Možná je tohle její nový život: teď prostě pije grapefruitovou vodu.

Pomalu a opatrně kráčí zpátky, na benzince pořídí žárovku a váhá, na chviličku se zastaví na rohu ulice a snaží se dopřát normalitě prostor k návratu, ale když se přiblíží k domu, pořád vidí v oknech obýváku okenice místo záclon, které tam visely ještě včera.

Vchodové dveře – ne. Ještě ne. Místo toho dům obkrouží, protáhne se kolem popelnic, prohlédne si ho zezadu, vzhlédne k ložnici a kuchyni, kde postřehne, že hned za oknem stojí keramická váza plná kuchyňského náčiní, jakou ona nikdy neměla.

Zahrada se trošku změnila. Strana Tobyho a Maryam viditelná za nízkým plotem je stejná jako vždycky, nadšeně založená, ale nepravidelně udržovaná. Její polovina – asi tedy její a Michaelova – vypadá trošku lépe, než to bývalo, se zeleninovým záhonem vzadu (ten je dost minimalistický, nějaký hrášek a jeden salát). Řada narůžovělých kytek podél plotu. Miska napůl plná granulí u venkovního koutku. Lauren má kočku. Nebo Michael má kočku? Mají spolu kočku?

Jak se jmenuje moje kočka napíše Tobymu.

Napíše taky svojí sestře Nat, Rychlá otázka, co si myslíš o mojí vztahový situaci, a Eleně, Nevidělas včera v noci něco divnýho, když ses vrátila domů?

Nat jí obratem zavolá a Lauren to zvedne, ale ukáže se, že je to Caleb s Natiným telefonem.

„Teto Lauren!“ vykřikne. „Chceš si poslechnout, jak dělám karate?“, následuje různé šustění, výkřik a žuchnutí.

„Calebe,“ zavolá, „Calebe. Je tam mamka?“

„Ne! Koupe Magdu! Udělám ten kop ještě jednou.“

V tuhle chvíli by brala jakéhokoli dospělého. „A co mamina?“

„Ne! Říkají, že dostat Magdu do vany je práce pro dva lidi! Slyšelas to?“

Kristepane, zbožňuje ho, ale tohle není ta pravá chvíle. „Calebe. Budu muset jít. Vrať mamce telefon, jasný? A řekni jí, ať mi zavolá. Můžeš mi poslat video, jak děláš karate, domluveno?“

„Dám jí to, jestli zavoláš strejdu Michaela!“ vyjednává Caleb. „Strejda Michael mě vždycky poslouchá.“

Aha. Možná může Caleb přispět víc, než si myslela. „Ano, Calebe. Copak mi můžeš říct o strejdovi Michaelovi?“

„Moc se mu líbí, když mu ukazuju ty dobrý kopy,“ neváhá Caleb. „A jeho nejoblíbenější dinosaurus je triceratops a nejoblíbenější pták je labuť.“

„A vídáš se s ním hodně?“

„Jsem jeho nejoblíbenější synovec!“

„Calebe. Pamatuješ si svatbu? Když jsme se se strejdou Michaelem brali?“

„Byla to nuda,“ odpoví. „Řekni strejdovi Michaelovi, ať mi zavolá kvůli kopům,“ a zavěsí.

Lauren pohlédne na telefon.

„Jsi v pohodě?“ ptá se Toby na druhé straně plotu. Stojí na schodech u zadních dveří a drží telefon. Klidný hlas, velký dolíček na bradě, nelichotivé pytlovité tričko. Je fajn vidět, že ne všechno se změnilo.

„Jo,“ řekne, „jenom – ještě včera jsem manžela neměla. A teď mám manžela několik měsíců? A líbí se mu trénovat s mým synovcem kopy? Totiž, co můžu říct, je úplně v pohodě.“

„Já ho mám rád.“ Tobymu vždycky šlo brát věci s lehkostí. Během lockdownů spolu kecali každý na své zahradě, zatímco Maryam byla v nemocnici, popíjeli čaj a tiše si povídali a on byl vždycky spolehlivý a v klidu a útěcha v celé té podivnosti. Lauren se cítí dobře, když může nahlas říct, co se teď děje.

„Dost mě to překvapuje,“ přizná. „A podle všeho máme kočku?“

„Jo?“

„Jak se jmenuje?“

„Gladstone.“

„Jako ten premiér?“

„Jo, říkalas, že kvůli těm licousům.“

Lauren ví jistě, že vůbec neví, jak vypadaly Gladstoneovy licousy. Co Gladstone udělal? Jak moc velký rasista to byl? Vlastní teď problematickou kočku? To ale možná není nejpalčivější problém.

„Jak dlouho jsem se vídala s Michaelem?“

„Počkej, ty si to fakt nepamatuješ? Nejsi – neublížila sis? Mám zavolat Maryam?“

„Ne, jsem v pohodě,“ ujistí ho. „Doktora nepotřebuju. Jenom tak žertuju, ignoruj mě, nic mi není.“

U vchodu zase zaváhá. Hlavní dveře, dlážděná hala, její vlastní dveře, schody.

„Ahoj,“ zavolá váhavě a manžel vystrčí hlavu a shlédne z patra. „Vítej doma,“ řekne. „Procházka dobrá?“

„Jo,“ odpoví Lauren. „Jasně.“ Nahoru po schodech, krok po kroku.

„Sehnalas tu žárovku?“ zeptá se manžel.

„No jo,“ pohrabe se v tašce a nahoře ji vytáhne. „Tady, na.“

Napadne ji, že bude muset někomu říct, co se stalo. Možná to bude dokonce muset říct i tomuhle muži, tomuhle manželovi. Ale nejdřív si musí chvíli sednout. „Chceš trochu čaje?“

„To by bylo super,“ přikývne on. „Dej mi vteřinku. Když jsem byl včera na půdě, nesvítilo tam světlo, tak to vyměním, než zapomenu.“

„Jo,“ opakuje Lauren, „jasně.“ Zamíří do kuchyně, zatímco on stojí na chodbě a stahuje dolů žebřík – slyší ho, jak s ním škubne do strany v místě, kde se vždycky zadrhne, jako by tu bydlel už léta. V lednici ji zaskočí tři různá mléka v řadě: ovesné, kešu, kravské. Proboha, a co když pije čaj černý? Koneckonců je to architekt. Bude se prostě muset zeptat, a jestli mu to bude připadat divné, tak ať. Možná to umete cestičku k rozhovoru, který ona pořád neví, jak začít. „Chceš mlíko?“ zavolá a vykročí na chodbu s modrým hrnkem v dlaních.

„Cože?“ zeptá se úplně jiný muž, který zrovna slézá po žebříku z půdy.

Kapitola třetí

Tenhle druhý muž je ještě vyšší než ten první a trochu statnější. Má krátký sestřih a zvlněnou linii vlasů jako někdo, kdo začal plešatět v mladém věku a není s tím smířený, ale vypadá pozoruhodně dobře – ostré lícní kosti, hladká olivová kůže, obepnuté tmavozelené tričko.

„Eh,“ vyhrkne ona a prohlíží si jeho obličej a předloktí (ta předloktí!). I on má na prstě prstýnek.

„To je pro mě?“ kývne muž směrem k hrnku. Lehký přízvuk, možná turecký? Hrnek v jejích rukou se změnil na žlutý s tenkými černými proužky.

„… jo?“

„Super,“ pochvaluje si. Řasy má úplně černé.

Ona se nehýbe.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se po chvilce ten možná turecký, zbytečně pohledný manžel. Dokonalé obočí se znepokojeně svraští. Ona vzhlédne k půdě – hledá Michaela – a pak zase na chodbu. Stěny, obvykle šedivé, před chvílí modré, zbělaly. Ustoupí a nahlédne do obýváku. Svatební fotka zmizela.

„Ještě se tě drží ta kocovina?“ zeptá se muž.

„Ne,“ zalže Lauren a přesune pozornost zpět k němu. „Tys byl zrovna teď na půdě?“

„Cože? Jo. Vidělas mě.“

„Byl tam ještě někdo?“

„Kde?“

Lauren pohlédne na temný čtverec. „Tam nahoře. Je Mich… nebyl někdo na půdě?“

„Jakože veverka? Myši? Nemyslím si. Mám to zkontrolovat?“ Stojí s jednou rukou na žebříku a kolísá mezi podrážděním a obavami. Ji ještě pořád do rukou hřeje ten hrnek.

„Ano,“ řekne.

„Určitě jsi v pohodě?“

„Jo. Jo, prosím, zkontroluj to.“

Manžel semkne úzce tvarované rty, vyšplhá částečně zpátky nahoru po žebříku a pak pokračuje, nahoru, nahoru, až na půdu, a jeho bosé nohy (bez ztvrdlé kůže, dokonale tvarované) – jí zmizí před očima. Následuje okamžik pohybu a záře nad její hlavou, jako když se slunce zableskne v okénku vlaku, a ostré zapraskání.

O chviličku později se z výklopných dveří vynoří modrá chlupatá trepka. A pak druhá.

Ehm.

Třetí manžel je méně přitažlivý než ti první dva – má hranatou hlavu a bledý nos spálený od slunce. Tmavě zrzavé vlasy mu trčí do všech stran. Ona pořád ještě drží ten hrnek (teď je růžový). Už ji pálí do rukou – přehmátne si. Na jejích trepkách jsou fialové skvrny a černé drápy, asi to souvisí s filmem Příšerky s.r.o.

„Fakt bychom to tam nahoře měli poklidit.“ Podle hlasu je to možná Velšan, není si jistá. Shodí na podlahu pytel a bez čekání na odpověď leze zpátky nahoru, zanoří se polovinou těla na půdu, přinese další pytel, který si určitě nechal hned na kraji, a zamíří opět vzhůru, tentokrát už celý. Další okamžik světla, záblesk a pak tma a neostrý zvuk. O pár vteřin později – tentokrát už ji to skoro ani nepřekvapí – na ni zavolá další muž: „Lauren, Lauren, podívej, co jsem našel,“ hlasitě a nabubřele, jako rozrušený profesor. „To je úplně nejzajímavější věc. Výjimečná.“

Tentokrát se opět vynoří bosé nohy. Za nimi lýtka bez chlupů a nakonec překvapivě kulatý, bělostný a úplně holý zadek. Lauren ustoupí o dva rychlé kroky dozadu, zatímco vlastník zadku dokončí sestup, obrátí se čelem k ní a rozpřáhne ruce. Tenhle manžel je menší než ti ostatní a extrémně hubený, kromě těch pozoruhodných hýždí; kostnatá kolena, viditelná žebra a tenký, ale velmi dlouhý penis, na který ukáže oběma rukama. „Je to penis!“ prohlásí.

Ona jenom zírá. Při tom gestu rukama si všimne, že i on má na prstu snubní prsten. Kromě toho nemá na sobě nic.

„Ty se nesměješ? No tak, stojím tu nahý jako prst!“ Když Lauren nezareaguje, manžel chviličku počká, a pak tím stejným nadšeným a informativním tónem řekne: „Penis!“ Tentokrát z obou stran zamává prsty, ta-dá, a zavrtí se, aby sebou úd mrskl sem a tam.

Lauren změní úchop hrnku, připravená polít toho chlapa horkým čajem, jestli se k ní přiblíží.

„Můžeme ho vzít na putovní výstavu starožitností,“ hihňá se manžel. „Pěkný exemplář, krásně vypracovaný, ve výborném stavu, v této velikosti se vidí zřídkakdy.“ Aby byla spravedlivá, penis má skutečně výjimečně dlouhý.

Lauren váhá mezi touhou nahlédnout na půdu a odporem jakkoli se přiblížit k ní nebo k tomu nahému muži. Kompromisně neudělá nic.

„Výjimečný kousek,“ nenechá se muž odradit. „Ne? Pořád se nesměješ? Nevadí, vydrž minutku, našel jsem ještě něco dalšího,“ a vyšplhá zpátky na půdu, díky čemuž se ona naštěstí nikdy nedozví, kam se ten vtip měl vyvíjet. Místo toho bzukot, bliknutí světla a muž, který o třicet vteřin později sleze dolů, je plně oblečen v džínách, tričku, a dokonce zástěře. Když se otočí, je vidět nápis na hrudi: takhle vaří feminista. Růžové konečky vlasů, čímž si ona není úplně jistá, ale s účesem se může vyrovnat, až se vyrovná s tím mužem.

„Ne,“ řekne. „Slehla se po tom zem.“

Ona pořád drží ten hrnek. Muž udělá krok k ní a ona mu ho automaticky podá. „Na zdraví,“ vezme si ho. „Mlíko došlo?“

„Zapomněla jsem,“ řekne Lauren. Připadá si zpomaleně, pořád ještě to zpracovává, ale byt se zase změnil, pod nohama zahlédne jiný koberec. Všechno se pokaždé změní, ale vždycky za jejími zády. Její pohled drží všechno na místě, dokud jej neodvrátí, a když se celá otočí, jako by někdo obrátil kartu nebo zatáhl za páku a odhalil nový svět.

Zástěrový manžel si odnese čaj do kuchyně a Lauren ho slyší otevřít lednici. Nahlédne do obýváku, nové stěny a gauč a knihy.

„Jsi v pohodě?“ vrátí se manžel na chodbu, která se, zatímco se dívala jinam, ustálila na bledě oranžové. „Co se děje?“

Pohlédne směrem k otevřené půdě.

„Myslela jsem, že něco slyším,“ řekne a dodá: „Možná veverku,“ což bezostyšně okopírovala od toho manžela s řasami a předloktím. „Zkontroloval bys to?“

„Do hajzlu, vážně? Probůh, snad to nejsou zase potkani.“ Manžel odloží čaj s mlékem na radiátor a zamíří přímo vzhůru po žebříku. V půlce se zastaví. „Jak to znělo?“ zeptá se.

„Cvrlikání,“ prohlásí Lauren pevně. „To je docela dost dobře možný,“ dodá, protože je.

„Nemám pocit, že by potkani cvrlikali,“ zapochybuje on.

Vyšplhá nahoru. Ten zvuk, hutný bílý šum. Ona hledí přímo před sebe, oči upřené na protější bledě oranžovou zeď, na retro reklamu na vlaky: matlock a okolí pro klidnou dovolenou, expresní služby a levné jízdenky. Jestli se ta změna stane znovu, zachytí ji.

Za ní v obýváku hraje hudba, něco starého, zpívá do toho mužský hlas. Nenechá se rozptýlit. Zůstane soustředěná, i když se kroky nad ní sunou k výklopným dveřím a koutkem oka zahlédne sestupovat vzorované kalhoty, ale pořád hledí kupředu na zeď a snaží se přistihnout svět při činu. Pak muž vytlačí žebřík nahoru a ona si nemůže pomoct a mrkne po něm. Černoch, štíhlý, s brýlemi, ten vzor na kalhotách jsou zelené kostky. Když se podívá zpátky na plakát, visí tam zarámovaný tisk světélkujícího kornoutu zmrzliny. Zdi jsou našedlé.

„Nechal bys tam ten žebřík?“ osloví nového manžela. Vyhrnul si rukávy u košile, snubní prsten tu chybí, ale možná si ho na práci sundal.

„Dobře,“ stáhne ho zase zpátky. „Jenom na pár minut, souhlas? Nahoře je vedro, nechci, aby se ohřál celej byt.“

„Jasně,“ ubezpečí ho. Telefon: na úvodní obrazovce se tentokrát směje její neteř a synovec. Malý stolek na odpočívadle: tentokrát žádné dopisy, zato peněženka, kterou rychle otevře. Jméno, Anthony Baptiste, najde na průkazce dárce orgánů.

„Anthony,“ zavolá.

„Jo?“ ozve se muž z obýváku.

Ona se vrátí k žebříku a dotkne se ho.

„Jo?“ opakuje. „Říkalas něco?“

Natočí si to, napadne ji, nahraje si ho, jak leze nahoru a někdo jiný sestupuje dolů. Pořídí důkazy.

„Podívej se ještě na půdu,“ požádá klidně.

„Cože? Proč?“ nechápe manžel. „Spadne mi tam na hlavu kýbl vody?“

„Ne. Nic se nestane. Jenom potřebuju, aby ses tam mrknul.“

„Proč?“

„Neboj,“ ujišťuje ho. „Je to… je to překvapení. Dárek. Za chviličku to všechno začne dávat smysl.“ Strašně moc si slibuje od vysvětlující síly půdy, ale povede se jí vyloudit úsměv.

„Není to obří gumovej pavouk, že ne? Víš, že nesnáším lekačky.“

Podivně nervózní je popravdě řečeno jeden z jejích typů. Líbí se jí muži z extrémních poloh sebejistoty, muži, kteří vědí, co chtějí, a buď si věří, že to dostanou, nebo se bojí, že ne. Dovede si představit, že by se do tohohle chlápka zamilovala.

„Ne,“ opakuje. „Bude se ti to moc líbit. Žádní gumoví pavouci.“ Sama sebe těmi slovy zahání do kouta, odkud se nemá jak vymotat, ale důkazy zatím naznačují, že prostě nebude muset. „Budeš mít hroznou radost,“ dodá, odvážná ve slibech. „Plánovala jsem to několik měsíců.“

Anthony uvolní zamračený výraz do zmateného úsměvu, mrkne nahoru, pak jí podá svůj hrnek a leze, až strčí hlavu do výklopných dveří. Ještě kousek.

„Co vlastně hledám?“ zeptá se napůl na půdě. Jeho tělo se natahuje od ní, zarámované půdou, a ona se dotkne tlačítka na telefonu a začne natáčet.

„Jdi dál. Nemůžu se dočkat, až to uvidíš. Tohle je nejlepší věc, co jsem pro tebe kdy vymyslela.“

Znovu začne šplhat. Znovu, jedna noha uvnitř a pak konečně, konečně, zadní noha zmizí z dohledu. Půda se rozzáří a Lauren tentokrát vidí, že světlo se line z holé žárovky u stropu. Zazáří, osvítí dřevěné podpěry pod střechou a pak ochabne.

„Haló?“ zavolá směrem k – to si může jen představovat, dalšímu muži, dalšímu manželovi. O krok ustoupí, příliv novinek se odhalí, když se otočí, za zády jí zapadl na místo nový svět. Zdi se zase změnily, i když na ně celou dobu mířila kamerou. Lauren připadá, že má jasnou hlavu. V téhle verzi světa možná včera v noci pila méně, nebo možná věci začínají dávat smysl. Zvuk seshora.

„Jak to tam vypadá?“ zavolá a přemýšlí, kdo jí asi odpoví.

Kapitola čtvrtá

„Je to naše debilní půda, jak myslíš, že to tam asi vypadá,“ ozve se muž. Hromádka ručníků proletí dírou, odrazí se o spodek žebříku a rozprskne se po podlaze.

Lauren pozoruje manžela (šestého? sedmého?), jak vylézá ven, tenisky, tepláky, tričko, takový ten pásek na paži, kam si dáte telefon, když jdete běhat.

Je vysoký, bledý a něco ho štve. Začne sbírat ručníky a znovu je skládat, odnese je do volného pokoje, pak se otočí k odchodu, jenomže ona šla za ním. Zastaví se, vystrčí bradu a čeká, až ho Lauren pustí ven.

„Měly by tam bejt ještě dva,“ uvolní mu průchod. Pošle ho nahoru a nahradí ho manželem v lepší náladě.

„To jsou moje ručníky, sakra,“ odsekne on. „Vím, kolik jich tam je.“

„Podle mě jich tam bylo určitě šest.“

„No, tak ses spletla.“

Dobře, tak jo. „Možná bys mohl sundat i ten, ehm, ubrus?“

„Cože, takže najednou chceš prostírat ubrusy?“

Pokud si je vědoma, nemá na ubrusy žádný silnější názor, ale zní to, jakože s tímto manželem jde o bolavé místo. Zní to, jakože spolu řeší hodně bolavých míst. Zní to, že celou jeho osobu tvoří převážně bolavá místa. Neexistuje, že by ho k něčemu přesvědčila, už to vidí – nebude ho moct požádat, aby prověřil zvuky seshora, žádné jenom tam strč tuhle krabici, žádné sliby krásných překvapení.

Předpokládá, že se asi hádají. Muž jde do koupelny a ona se rozhlédne po jméně, po něčem, co by jí pomohlo se zorientovat. On ovšem zmizel jenom na okamžik, ani nezavřel dveře, pak si šel do kuchyně pro lahev vody z lednice a vrací se na chodbu. Zastaví se.

„V kolik se tu objeví?“ zeptá se.

„Ehm. Nevím.“

„No, tak to zjisti,“ poradí jí. Dupe po schodech, dolní dveře se zabouchnou a o chviličku později i ty vchodové. Ona zamíří do obýváku – všude, kam se podívá, jsou nové věci – a sleduje ho z okna: rozejde se, prodlouží krok, zrychlí směrem k hlavní třídě, kolem kontejneru, pryč od domu, běhat.

Byt se opět vyprázdnil, ale všechno je špatně. V obýváku se znovu objevil její původní gauč, ovšem konferenční stolek z vetešnictví, na který byla tak pyšná, když ho sehnala za deset liber, zmizel, v kuchyňské zdi zase zeje ďolík, televize se zmenšila a polštářky jsou divné. Stovky drobných stop nového manžela. A v tomhle ještě vůbec nenašla zalíbení.

Zkontroluje si zprávy. Musí to být Kieran.

Pak fotky – video, které se pokusila natočit, když slézal z půdy, tam není. Co hůř, ve fotoalbu najde Elenin večírek s keramikou a ten první bar, ale druhý už ne, a žádné pozdně noční bistro. Podle svědectví telefonu přišla domů brzy.

Scrolluje, prověřuje, a nejen že nenachází žádné pozdní zprávy od Eleny, ale nemá tam od ní nic za celé týdny, žádné zprávy Maryam kromě zmínky o špatně doručeném balíčku, vůbec žádné Tobymu. Pár zpráv Zarah z práce. Celkem pravidelné zprávy od Nat, ale žádné rady, žádné pokyny, žádné odkazy na články, které by si měla přečíst, jenom Myslím na tebe, brzo si zavoláme nebo fotky dětí.

Když se zahlédne v zrcadle, rozhodně je bledší, než by měla být v takto pokročilém létě, bledší, než byla včera, a na vlasech stažených do drdolu něco nesedí. Stáhne z nich gumičku. Jasně: obvykle nosí vlasy ostříhané k ramenům, ale teď splývají o osm nebo deset centimetrů níž a tohle je jaksi poslední kapka k nesnesitelnosti světa. Udělá se jí nevolno, i když v tomhle světě kocovinu nemá. Šokuje ji vlastní tělo, odtahuje se před ním, cítí, jak se jí chvějí prsty, naskakuje husí kůže a prázdnota v břiše se roztahuje až do hrudi.

Chce se těch nesprávných dlouhých vlasů zbavit tak moc, až uvažuje, že popadne kuchyňské nůžky a okudlá si je. Místo toho si je ale vyčeše zase nahoru. Tenhle manžel odejde a vlasy s ním.

Samozřejmě, každý má občas špatný den. Každý někdy křičí na svého partnera, nebo to aspoň tvrdí Elena – sama Lauren obvykle zůstala u kousavých poznámek bokem a její vztah s Amosem, ten nejdelší, skončil poklidně jednoho dne před čtyřmi lety, kdy se k ní měl nastěhovat, ale místo toho jí zavolal z fronty na horskou dráhu v Alton Towers, aby jí oznámil, že to podle něj možná trochu uspěchali.

Na tomhle manželství ale nevypadá dobře vůbec nic.

A jestli se chce toho chlápka zbavit, nemá čas uvažovat, co se děje, nemá čas odmítnout tomu uvěřit, štípnout se, zavolat někomu z omezeného okruhu přátel.

Situace je pro ni sice nová, ale dokonale jí rozumí. Obdržela manžela, a pokaždé když dotyčný vyleze na půdu, je nahrazen jiným manželem. Odkud se ti manželé berou, kolik jich je, v některých případech i jejich jména – tyto záhady může řešit postupně. Základní mechaniku ale nelze popřít, stejně tak ani skutečnost, že momentální manžel je… no, možná nejbezpečnější nálepka bude zmetek.

Vrátí se na chodbu a půda nad ní visí jako hrozba. Nicméně má plán.

V kuchyni najde reprák, takový šedý váleček, a připojí si k němu telefon. Odpojit bluetooth, znovu zapnout bluetooth, stisknout tlačítko, Vymazat toto zařízení, začít odznova. Začíná se strachovat, poslouchá dveře, ale nakonec se zařízení propojí. Zabralo jí to kolik, čtyři minuty? Pět? To je v pohodě. Spousta času.

Dobře, fáze dvě. Vyleze po žebříku, jedna noha, pak druhá, další šprušle, ještě jedna. V ruce drží repráček. Je to bezpečné, ujišťuje se a snaží se zadusit vlastní strach. Manželé se vyměnili, jenom když tam vlezli celí. Druhou rukou se ale pevně drží nejvyšší šprušle, pak se zhluboka nadechne a vystrčí hlavu do tmy.

A je to její půda.

V šeru vidí jen nábytek, krabice a tmavý obrys, před kterým ucukne, ale pak si uvědomí, že je to napůl rozmontovaný vánoční stromeček. Není tam žádný Michael, žádný nahý muž s polokulovitým zadkem, žádný Anthony, žádný pohledný, zmateně vypadající muž. Nemá tam žádné zmražené manžely opřené o zeď, žádné zlaté dveře, kterými přicházejí a odcházejí, žádné obláčky jasně zeleného dýmu, žádní duchové rozesazení kolem stolu nad partičkou pokeru o to, kdo bude smět opustit půdu. Žádné postavy zavěšené hlavou dolů z trámů jako netopýři a unisono dýchající, nádech–výdech, nádech–výdech. Žádná těla vyrovnaná jako koberce, aby se mohla rozmotat do života.

Jenom půda a ta žárovka, která popravdě řečeno začíná trošičku svítit.

Dobře. Priority. Uplynulo… deset minut od Kieranova odchodu? Dvanáct? Kolik času ještě má?

Natáhne se tak daleko na půdu, jak dosáhne, aniž musí lézt výš. Světlo nad hlavou se rozzáří. V reproduktoru zapraská, když ho položí na podlahu a strčí do něj. Vrátí se po žebříku pro deštník, pak vyleze zpátky nahoru a deštníkem odšťouchne repráček dál, z dosahu své ruky. Jak ho strká prachem, znovu v něm zapraská. Už je dost daleko, aby pro něj bylo potřeba vlézt dovnitř.

Pak vystrčí hlavu z půdy a zalapá po dechu na jasné chodbě. Světlo nad ní potemní.

Sleze po žebříku a pokusí se ze svého telefonu pustit do repráčku hudbu. Seshora zazní rychlý rozjezd ze včerejšího playlistu s písněmi, které Eleniny kamarádky přidaly během workshopu keramiky.

Otevře YouTube a hledá ten správný šum.

A najde.

Vrátí se do obýváku a vyhlíží na ulici Kierana. Nehledá v telefonu svatební fotky, důkaz jejich společného života. Ať už to mezi sebou mají jakkoli, ona to spraví. Ani to vědět nepotřebuje.

Uběhne patnáct minut, pak dvacet. Dvacet pět. Nenávidí běhání, jeho nápadnost, dopravu, lidi, kteří ji předbíhají; neví tedy, jak dlouho ten běh má trvat, ale neměl by se už brzy vracet? Přiběhne od hlavní silnice, jestli to neobkroužil do uličky.

Což udělal – zahlédne ho na poslední chvíli, na půl cesty mezi uličkou a domem. Chviličku jí trvá, než ho pozná. Koneckonců strávila v jeho společnosti sotva pár minut. Vyhlížela bledého běžce, ale on místo toho jde, pak se předkloní s rukama na kolenou a zase se postaví, rudý v obličeji. Lauren zbývá minuta, možná dvě.

Zůstává klidná. Bude to fungovat. Bude to fungovat, nebo ne? Co když půda výměnu odmítne? Co když měla dostat jenom sedm manželů a Kieranem to vyvrcholilo? Sedmička je pohádkové číslo, sedmička působí, jako že by to mohla být i pravda.

Ne. Nebude stahovat kalhoty před brodem. Momentálně nemá jinou možnost než věřit půdě. Spustí video a rozjede se reklama: Stojí krabičková dieta za ty peníze? Naprosto! Ale pak ji může přeskočit a ozve se zvuk vody, nebo, jak to popisuje titulek videa, Dvě hodiny prasklých trubek zurčící vody deště uklidňující ASMR a hraje skrz otevřený poklop. Ano, když zesílí hlasitost na maximum, slyší to v celém bytě: kapky, tryskání vody, bubnování deště.

Rozběhne se do ložnice a zavře za sebou dveře. Chtěla se schovat pod postel, ale tohle je jiná postel, bez nohou. Tak do skříně – visí tam i Kieranovo oblečení a voní neznámý prášek na prádlo, úplně špatný, ale teď není čas se ofrňovat.

Uhnízdí se tam, zatáhne kolem sebe girlandu z pověšených kabátů, natočí se, aby dveře doléhaly, jednu nohu napne před sebe a doufá, že ji nechytí křeč. Měkkost a tma a jenom skulina světla. Pramínek vody seshora z půdy, tlumený, ale slyšitelný. A dveře u paty schodů – cítí otřesy, jak se zabouchly, a slyší manželovy kroky stoupat vzhůru, a pak, když vkročí na podestu, taky jeho dech, rychlý a hlasitý.

Kapitola pátá

„Tos nemohla aspoň zavřít tu debilní půdu,“ slyší ho volat. Pak se manžel vydá do kuchyně; zurčení kohoutku znásobuje zvuky vody.

„Lauren,“ řekne. Dveře do ložnice se otevřou, ale on do nich nevstoupí. Poslouchej ten hluk, navádí ho Lauren v mysli. Poslouchej půdu. S otevřenými dveřmi do ložnice zvuky zesílily. Slyší vrznutí, to by mohl být žebřík, a znovu: možná už šplhá, i když možná ne dost vysoko na změnu, možná ještě ani nevidí dovnitř. Zamyslí se nad diodou bluetoothového repráčku a jestli se tím všechno neprozradí.

„Lauren,“ slyší ho znovu volat. No tak, pomyslí si, z půdy je slyšet voda, ty to nepůjdeš prozkoumat? a pak se jí rozsvítí telefon hovorem od něj, ozáří oblečení a její ruce a vnitřek dveří skříně a někde nahoře na půdě to začne vyzvánět skrz ten repráček, nahlas, túúú-píp-túúú, túúú-píp-túúú. Kurva, kurva!

Otočí si telefon displejem dolů na koleno, aby skryla světlo, ale hluk pokračuje. Otočí ho zpátky a neobratně se ho snaží umlčet.

„No do prdele, Lauren,“ slyší manželův hlas zpoza dveří a pak znovu, praská seshora a přenáší se reproduktorem na půdě. O půl okamžiku později Lauren, tentokrát úspěšně, zavěsí a pokusí se nahodit zvuky vody, ale asi to spletla, protože se zase rozjede ten rozlučkový playlist a nad ní hlasitě zpívá kapela Veronicas.

Zmáčkne stop a zůstane nehybná. Slyší ho opět nadávat a šplhat po žebříku a – ano, zastavit se po několika šprušlích a znovu se rozhýbat.

A další krok. Další.

A statická elektřina, ten ostrý praskot, hlasitější než obvykle. Pak zaslechne někoho slézat dolů.

Fungovalo to. Určitě.

„Ahoj,“ víc toho ten hlas neřekne, ale je si skoro jistá, že to není tamten. A znovu, z chodby: „Lauren? Kampak ses schovala?“

Tentokrát je to jasné. Samohlásky, rytmus hlasu. Nový muž. Vypadne ze skříně, stáhne jeden starý kabát na podlahu a rozhází několik košil a šatů, jedny táhne za sebou opět proměněnou ložnicí až na chodbu, kde pevně obejme nového manžela. Je vysoký jako ona nebo možná o kousek menší a nemá košili, čímž odhalil vytetovaný břečťan pnoucí se přes jedno rameno a stal se díky tomu prvním manželem, jehož hrudníku se dotkla. Její vlasy, opět ve správné délce, na jeho ramenou, a pod nohama hladká prkna.

„Ahoj,“ odpoví a cítí, jak se kření.

„Chceš kafe?“ opětuje jí manžel úsměv.