Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými či mrtvými, obchodními společnostmi, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

When the Jessamine Grows

Copyright © Donna Everhart, 2024

Translation © Irena Steinerová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-566-9

ISBN mobi: 978-80-7689-567-6

Na památku Keilah Kuzminski Goffové

25. března 1966 – 24. července 2021

Nikdo z nás už nikdy nebude stejný jako dřív.

Lucy Bucková,

zápis z deníku,

Front Royal, Virginie

Dokonce i skýva chleba

a melasa patřily minulosti.

Moje spíž zela prázdnotou.

Mary Boykin Chesnutová,

6. března 1865

Kapitola 1

Nedaleko Whitakers

Okres Nash, Severní Karolína

1861

Joetta McBrideová nesnášela rozbroje. To, co se právě odehrávalo v zemi, bylo jistě na pováženou, ji však mnohem víc trápily narůstající neshody v rodině. Propukly stejně náhle, jako když na zahradě ze dne na den vykvete pupalka, a běžné mrzutosti rázem přerostly v závažný problém. Za všechno mohl tchán, Rudean McBride. Poslední dobou neměl v hlavě nic než válku. V jednom kuse hudroval, že od té doby, co zvolili Lincolna do funkce, stojí jeho práce za pendrek. Měl by držet slovo a neplést se do otázek otroctví. Navzdory jeho slibům mu mnozí nedůvěřovali, včetně pana McBridea. Jindy by to Joetta pouštěla jedním uchem tam a druhým ven, kdyby neviděla, jaký vliv to má na patnáctiletého Henryho. Nelíbilo se jí, jak tchán sáhodlouze rozebírá vyhlídky Severu a Jihu a Henryho otázky se začínají s nezdravým zájmem točit kolem možnosti vypuknutí války.

Onehdy dopadl na obličej jejího staršího syna paprsek slunce a zvýraznil tmavé chloupky, které mu rašily nad horním rtem a na bradě. Dospíval v mladého muže a Joetta soudila, že s tím souvisí i jeho touha mít vlastní názor. Henry nebyl jediný, kdo nadšeně hltal řeči starého pána. Jedenáctiletý Robert měl také uši nastražené, ale otázkami zasypával dědečka právě Henry. Pan McBride, povzbuzený jeho zájmem, barvitě popisoval hrdinské činy udatných vojáků, kteří se neohroženě vrhají proti nepříteli a svádějí boj na život a na smrt. Podával to jako věc cti a povinnosti, zapomínal ovšem dodat, že vítězství není rozhodně zaručeno. Vojáci nejsou nepřemožitelní. Válka vypadá úplně jinak, než jak on ji líčí ve svých nekonečných tirádách, když rozpitvává možné příčiny a horuje o vznešeném boji za spravedlnost. Tchán opomíjel veškeré útrapy, extrémní výkyvy teplot, hlad, žízeň, nemoci, děsivá zranění i tu nejvyšší cenu, smrt. Líčil to jako nějaký fantastický pohádkový život.

Pan McBride hochům vysvětloval, že je to výborná příležitost získat zkušenosti, poznat nová místa a seznámit se s novými lidmi, jako by válka byla společenská událost. Henrymu zářily oči a fantazie mu pracovala na plné obrátky při pomyšlení, co všechno lze objevit za humny rodného statku. To Joettě dělalo obrovské starosti. Byli svobodní farmáři. Chovali prasata a drůbež, měli zdatnou dojnici Meduňku a poslušnou tažnou mulu, které říkali Pal. Prodávali bílou kukuřici a čirok, aby si mohli nakoupit cukr, mouku, sůl a kávu. Nic jim nescházelo a nikomu nebyli nic dlužní.

Jednoho chladného večera časně zjara seděli hoši s dědečkem ve světnici a Ennis spravoval ve stáji postroj. Bratři si navzájem půjčovali ocílku a brousili si kapesní nože. Pan McBride si hověl s rukama sepjatýma na vypouklém pupku a najednou polohlasně promluvil, jako by navazoval na dřívější rozhovor.

„Kdepak. Když si člověk nemůžete pořídit víc půdy, tak je mu už navždycky souzenej život na takovýmhle statku a všecko kolem. Vám to možná stačí, copak já vím? Já jsem si ale hodněkrát říkal, že bych se měl stát něčím jiným. Myslím, že by ze mě byl dobrej voják. Brzy totiž přijde chvíle, kdy se budete muset rozhodnout, co chcete v životě dělat. Na tohle tady se ale nevažte. To není vaše budoucnost.“

Hoši se zarazili a pohlédli na ni; čekali, jak zareaguje. Joetta zrudla. Tchánovo prohlášení ji popudilo, ale neřekla ani slovo. Udělalo by mu náramnou radost, kdyby se s ním přela, proto se tvářila, že nic neslyšela, a s tichým pobrukováním dál míchala omáčku v rendlíku. Robert zkoušel palcem ostří.

„Ale mně se tady líbí.“

Joetta se v duchu usmála. Tchán se předklonil a opřel se lokty o kolena.

„Vemte si pana Poolea tady odvedle s těma jeho tisícema akrů a stovkama otroků na povel. Žije si tam jako prase v žitě. Vydělává dost peněz, aby moh cestovat a navštěvovat zajímavý místa. Tuhle se vrátil z Evropy. K takovejm obrovskejm pozemkům musíte mít otroky, abyste všecku tu práci zvládli a mohli si takhle užívat. Poole si jezdí po světě, protože si to může dovolit, ale jestli Lincoln prosadí svou, skončí na mizině. Pořídil si teď novej vůz s koňským spřežením. Proč si taky nedopřát trochu radosti ze života?“

Henry se zeptal: „Jestli přijde válka, pan Poole už nebude boháč?“

„Všecko je to otázka peněz. Jihu se prej daří až moc, jak tvrdí někteří. A Pooleovi taky, co říkáte?“

Chlapci přikývli. Pan McBride se zadumal nad svou vlastní otázkou.

„Člověka napadá, jak se někomu může dařit až moc, a proč je Jih bohatší? Tak zaprvý díky levný pracovní síle. Jenže skutečnost je taková, že pokud tyhle barevný dostanou svobodu, jak zvládne Poole sklidit všecku úrodu? Jen si to představte. Pracujete celej život, abyste něčeho dosáhli, a pak vám najednou vláda a ty zatracený Yankeeové začnou poroučet, co máte dělat. To se nesmí stát. To není správný.“

„A co když zvítězíme?“ zeptal se Robert.

„Co by, všecko poběží jako dřív, každej bude vědět, kde je jeho místo. To je svatosvatá pravda. A teďka mě poslouchejte. Jak říkám, na takovýmhle hospodářství“ – ukázal z okna na úrodné pozemky, které Joettě skýtaly radost a útěchu, ale v něm očividně budily jen opovržení a posměch – „budete akorát dřít od rána do večera jako mezci. Teprve když máte spoustu půdy a otroky, co ji obdělávají, tak to za něco stojí.“

Joetta praštila poklicí na rendlík. Odkud se asi tak bere tchánovo jídlo? Bylo k zlosti sledovat, jak se cpe tím, co ona vlastníma rukama vypěstovala, sklidila a navařila. Za to, co společně s Ennisem vybudovali, se v žádném případě nemusí stydět. Joetta začala prostírat k obědu, hlasitě pokládala na stůl talíře, sklenice a příbory, a nakonec přerušila tu nejapnou debatu otázkou.

„Kdo si dá jako moučník Ťulpasův mls?“

Upřeně se zahleděla na tchána a ten se odmlčel. Hned však zase pokračoval, jako by nic neřekla, a dál líčil krvavou bitvu, tentokrát s indiány. Přestala si ho všímat a jeho hlas k ní doléhal jen jako nezřetelné drmolení. Takhle to dokázala vydržet, i když v duchu pořád dokola rozebírala tchánovy urážky a jejich skryté významy. Čím víc přemýšlela nad tím, co řekl, tím byla naštvanější. Musí si s Ennisem promluvit o tom, jaký špatný vliv má tchán na oba hochy a jak jim zbytečně nasazuje brouka do hlavy.

Poté, co dojedli a pan McBride mlčky natáhl ruku s talířem pro další porci dezertu, Joetta sklidila ze stolu a pustila se do mytí nádobí. Ennis si stoupl vedle ní a ona na něj tiše promluvila.

„V jednom kuse se je snaží poštvat proti tomu, jak žijeme. Já to nechápu. Jako by tohle všechno“ – mávla rukou kolem sebe – „nebylo dost dobré nebo hodné obdivu.“

Její manžel se opřel o kredenc.

„Otec je holt už takový. Nikdy není spokojený s tím, kde je nebo co má. Vzal si zkrátka do hlavy, že kdyby měl víc půdy a otroky, dařilo by se mu líp. Já s ním promluvím.“

„Dobře. Mě by určitě neposlouchal.“

Ennis ji vzal kolem ramen a jemně stiskl.

„Copak ten někoho poslouchá?“

„Leda tak sám sebe.“

Ennis se usmál, políbil ji na tvář a vyšel ven. Tak jako už mnohokrát sledovala ve večerním světle jeho chůzi, dlouhé nohy, vysokou postavu, vlasy, ramena. Tu siluetu znala stejně dobře jako svou vlastní. Přála si, aby příště, až spolu zase budou jako muž a žena, z toho vzešlo další děťátko. Už ale pomalu nevěřila, že by se to mohlo podařit, po tak dlouhé době. Nechtěla myslet na všechny ty děti, o které přišla, většinou tak maličké, že ani nebylo poznat, jakého jsou pohlaví. Takové úvahy k ničemu nevedly, jen byla čím dál vděčnější za Henryho a Roberta.

Vešla do světnice, posadila se do svého křesla a natáhla se po košíku se šitím, který měla hned po ruce. Vybrala si nit, pustila se do štupování a pohlédla na syny.

„Henry, Roberte, váš pradědeček bojoval v té druhé velké válce, vzpomínáte?“

Pan McBride se na ni podíval a nespokojeně zafuněl.

„O tom jsme už slyšeli.“

„Ne všechno.“

Znovu se otočila k chlapcům.

„Můj dědeček a váš pradědeček Smith padl ve válce v roce 1812, ještě před mým narozením. Vzpomínáte si, že moji příbuzní kdysi žili u Albemarle?“

Robert se k ní přisunul blíž, ale Henry zůstal na místě a tvářil se nezúčastněně.

Joetta pokračovala. „Pracoval v přístavu, když ho verbíři přinutili vstoupit do armády. Víte, kdo to jsou verbíři?“

Nyní zpozorněl i Henry a oba hoši zavrtěli hlavou.

„Tihle patřili k Britskému královskému námořnictvu a odváděli námořníky a další muže proti jejich vůli do války. Sebrali každého, kdo měl aspoň nějakou zkušenost s loděmi a mořeplavbou. Byla to podvodná činnost, jenže Velká Británie byla tenkrát ve válce s Francií a postupem času už brali každého, kdo jim přišel pod ruku. Moje matka s babičkou dlouho doufaly, že dědeček je někde u Kanady, kde probíhaly boje. On ale v Kanadě nebyl. Zemřel v zámoří. Nikdy se nedozvěděly, kde je pochovaný. Vždycky vzpomínaly, jak jednoho dne ráno odešel do práce a domů se už nikdy nevrátil. Říkám vám to proto, abyste věděli, že válka není žádná zábavná kratochvíle.“

Henry zahuhlal tónem, který hraničil s drzostí: „To vím.“

Joettu zarazilo, jakým způsobem s ní mluví, a zatímco se to snažila nějak vstřebat, syn doplnil informaci, která ji znepokojila ještě víc.

„Benjamin říká, že jestli bude mít možnost, půjde bojovat.“

Benjamin. No ovšem. Známý chvastoun se siláckými řečmi. Jeho rodiče, Bess a Thomas Caldwellovi, byli rodinní přátelé. Jejich třináctiletý syn Harold, benjamínek, kamarádil s Robertem. Caldwellova farma ležela dvě míle směrem na východ, a jelikož jejich pozemky odděloval hustý les a několik akrů neobdělávané půdy, hoši na území nikoho často společně lovili.

Pan McBride prohlásil: „Přisámbohu, hned bych se taky nechal naverbovat, kdybych nebyl tak starej a neměl rozhašený koleno.“

Henry pronesl jen tak do vzduchu: „Já bych šel určitě.“

Joetta se zamračila.

„Dost už o tom. Dědeček je na to moc starý a ty zas moc mladý. Navíc se nás ty události nijak netýkají.“

Robert si staršího bratra změřil od hlavy k patě.

„Stejně by tě nevzali. Seš skrček.“

Následovala menší potyčka, spíš jen šarvátka. Henry, který byl na poznámky o svém vzrůstu přemrštěně citlivý, protože ho už mladší Robert přerostl, do bratra strčil, a pan McBride se plácal smíchy do kolen nad tím povyražením. Joetta vstala a rázně tleskla dlaněmi.

„Tak dost.“

Ještě jednou do sebe žduchli a pak poslechli, ale dál po sobě vrhali nevraživé pohledy. Joetta ukázala ke dveřím a oba bratři se odšourali za večerními povinnostmi. Přes dvůr ale už kráčeli docela v klidu. Otočila se a zjistila, že ji tchán pozoruje nad okrajem hrnku. Odložil ho na stůl a otřel si rty.

„Nemůžeš jim donekonečna bránit v tom, co chtějí dělat.“

Jeho tón mluvil za vše. Ta poznámka se netýkala jejich drobné rozmíšky; znamenala mnohem víc. Joetta neodpověděla, protože hluboko uvnitř cítila, že je to pravda, a jako každá matka si jen nerada přiznávala, že se synové jednoho dne osamostatní. V takové fázi ale zatím nebyli, a Joetta nepředpokládala, že by se v ní ocitli dřív než za několik let. To už ovšem budou dospělejší a dokážou se rozhodovat na základě faktů, ne podle rozmarů a vrtochů nějakého starce. Pan McBride opět uchopil hrnek a usrkl. Joetta se rozhodla, že místo zašívání půjde raději plít na zahradu. Vždycky si přitom vylila zlost, když měl tchán náhodou pravdu.

Večer před spaním se se svými obavami o Henryho svěřila manželovi. Ennis se posadil na postel a poklepal vedle sebe. Joetta si přisedla, opřela si mu hlavu o rameno a on ji vzal kolem pasu.

„Je to pořád ještě jen kluk, co má silné řeči a nevyzná se sám v sobě.“

Joetta nedokázala odolat.

„Tvůj otec?“

Ennis si pobaveně odfrkl a pak uklidňujícím tónem pokračoval.

„Kvůli klukům se netrap. Henry s Robertem vědí, jaký dědeček je, jak všechno omílá pořád dokola. Hlavní je, že přece známe našeho Henryho, ne?“

Joetta věřila, že manžel má pravdu, ačkoli synovo chování poslední dobou zavdávalo důvod k pochybnostem. Rozhodla se však přiklonit k Ennisovu názoru, že se Henry jenom snaží najít vlastní cestu.

Když ráno prostírala k snídani, Ennis si četl Zemědělskou ročenku a mluvil o sklizni. Pan McBride byl v ráži – už stihl vyjet po Robertovi, ať kouká pořádně jíst, protože vypadá jako podvyživená kočka. Robert byl hubený a vytáhlý po Ennisovi, zatímco Henryho menší podsaditá postava spíš připomínala pana McBridea. Robert se tvářil jako kakabus a mlčky mnul v prstech starou skvrnu na pracovních kalhotách, takže to pana McBridea brzy přestalo bavit. Rozložil noviny, pořízené při návštěvě města, a vzápětí začal předčítat nahlas. Z jeho tónu přímo čišelo opovržení nad nejnovějšími zprávami.

„Lincoln nedodrží slovo, na to si vsadím.“

Uchopil sklenici whisky a trochu si jí chrstl do kávy, zatímco Joetta nosila na stůl vejce a kukuřičnou kaši. Ennis zaklapl Ročenku a odložil ji stranou.

„Tatínku, najezme se v klidu a míru.“

Pan McBride zašermoval vidličkou ve vzduchu a popuzeně zahuhlal.

„V míru? Na ten si radši moc nezvykejme. Žádnej mír tady nebude, jestli ti mizerové dosáhnou svýho.“

Ennis přestal jíst a upřeně se na otce zadíval.

„Jak tohle všechno ovlivní tebe nebo nás ostatní?“

Panu McBrideovi klesla brada a z pusy mu vypadl kus vajíčka.

„Cože? To snad nemyslíš vážně! Ovšemže nás to ovlivní! Kde k čertu žiješ?“

Ennis klidně odpověděl: „Nestarám se o to, co se děje. A ty bys taky neměl.“

„Pane na nebesích! Jestli budeš ty chlapce učit tohle, vyrostou z nich zabedněnci!“

Henry s Robertem sledovali celou výměnu názorů s velkým zaujetím. Joetta vyškrabávala lžící kaši z rendlíku a narůstala v ní zlost. Tchán plácal naprosté nesmysly. Nepotřebují, aby jim někdo diktoval, co mají dělat ani jak to mají dělat. Jsou na své vlastní půdě a hledí si svého. Kdo chce, ať si klidně bojuje. McBrideovi se na tom podílet nebudou. Ennis ukázal na syny vidličkou.

„Stačí, když dokážou uživit rodinu a zaopatřit hospodářství, to je jejich jediná starost.“

Joetta naložila Henrymu na talíř kukuřičnou kaši a ztuhla se lžící ve vzduchu při pohledu na to, s jakým pohrdáním si chlapec otce měří. To byla novinka. Zpražila ho pohledem a syn rychle sklonil hlavu k talíři. Ennis ten výjev nezaznamenal, ale pan McBride ano. Škodolibě se ušklíbl a Joetta si moc dobře uvědomovala, že tchán si jejích názorů neváží o nic víc než těch Lincolnových, třebaže teď sedí v jejím vlastním domě. Ať se mu to však líbí nebo ne, poví mu své mínění na rovinu. Vyklopila mu na talíř hromádku kaše.

„Hádat se kvůli zbytečnostem je hloupost a ztráta času.“

Postupovala kolem stolu a servírovala jídlo. Pan McBride prudce odstrčil židli a zahrozil jí a Ennisovi prstem.

„Dávejte si pozor, ať vám z těch chlapců nevyrostou bábovky. Jako někdo jinej, koho znám.“

Přejel Ennise pohledem, popadl talíř a vypochodoval ven zadními dveřmi směrem ke svému dřevěnému domku. Ennis pokračoval v jídle a nedbal na to, že ho otec urazil před dětmi. Napjatá atmosféra polevila a Joetta si sedla ke stolu.

„Snad bude konečně klid.“

Po tchánově odchodu se jí zvedla nálada. Všechno dobře dopadne. Ennis to se svým otcem vyřeší, čím dřív, tím líp. Okusila vejce. Nebyla špatná. Hned jí lépe chutnalo, když u toho nebyl pan McBride.

Dopoledne zajel Ennis do Whitakers a otce vzal s sebou. Joetta si toho gesta cenila, protože moc dobře věděla, že to udělal kvůli ní, aby měla chvíli pokoj. Seděla na nízké stoličce na kuchyňském zápraží, probírala zeleninu, kterou přinesla ze zahrady, a házela ji do škopíku s vodou. Hoši na vzdáleném poli postupovali z jedné strany na druhou a vytvářeli čtvercovou síť hromádek, kam se bude sázet kukuřice společně se semeny dýně, kterou měl Ennis v oblibě. Joetta oškrábala zeleninu a pustila se do praní; s čistou myslí si užívala poklidu na farmě. Až na rytmické drncání valchy a občasné zaštěbetání ptáka v koruně stromu vládlo všude ticho jarního dne.

Joetta na chvíli přestala prát a přejela pohledem své panství, zametený dvorek i pestrobarevnou skvrnu krokusů a narcisů, rašících z hlíny, a přitom vdechovala známou, omamně sladkou vůni jasmínu. Přeletěla očima k nové stodole, kterou loni postavili s pomocí Caldwellových a Brownových. Opodál stála udírna plná šunky, klobás a špeku z podzimní zabijačky. Po dvoře se procházely slepice, mezi nimi i její dvě kropenaté plymutky, Josephine a Agnes, které před pár týdny dostala od Ennise ke třicátým čtvrtým narozeninám. Zadívala se na kůlnu zaplněnou dřívím a na úhledná pole, kde pěstovali vše potřebné. Co proti tomuhle může někdo mít? Pohled na to všechno, čeho během šestnáctiletého manželství dosáhli, ji plnil pýchou a nesmírným uspokojením.

Vzala Ennisovy pracovní kalhoty a začala je drhnout; díky mydlinkám látka snáz klouzala po valše. Do zad ji hřálo slunce a Joetta si začala pobrukovat písničku. V těchto vzácných chvilkách klidu si uvědomovala, že se sice tu a tam vyskytnou nějaké potíže, ale celkově je šťastná a spokojená. Po skončení dopolední práce začala vařit oběd, protože návrat mužů se blížil. Skřípání kol oznámilo jejich příjezd a Joetta vytáhla z trouby kastrol fazolí a uzené koleno. Prošla domem, stoupla si do dveří a sledovala, jak Ennis zastavuje povoz. Seskočil z kozlíku, a když obcházel vůz, aby vyložil pytle s pšeničnou a kukuřičnou moukou, vrhl na ni mnohomluvný pohled. Chlapci přispěchali z pole, celí zaprášení, zpocení a rudí v obličeji, a začali otci pomáhat. Pan McBride opatrně slézal z vozu, plnou vahou se přitom opíral o hůl a masíroval si bolavé koleno. Neztrácel čas a hned jim sdělil, co se dozvěděl ve městě.

„Něco vám povím, mně bylo hned jasný, že pokud to jednou začne, skončí to vítězstvím Konfederace! Hnali jsme je svinským krokem dřív, než vůbec stihli nabít muškety. Vsadím se, že bysme je dokázali porazit i se špuntovkama a kukuřičnejma lodyhama!“

Henry si právě nakládal na ramena pytel čerstvě pomleté kukuřičné mouky, ale dědečkova poznámka ho zaujala.

„Ono se už bojuje?“

Ennis ukázal prstem na pole.

„Udělali jste, co jsem vám před odchodem nařídil?“

Robert odvětil: „Ano, tatínku,“ ale Henry po otci jen netrpělivě šlehl očima a neodpověděl.

Znovu se obrátil k dědečkovi.

„Jsme ve válce?“

Ennis pokračoval v práci a Joetta nechápala, proč si nechá líbit takovou drzost. Pan McBride horlivě zabušil holí do země.

„Ty zatracený Yankeeové si mysleli, že se nedokážeme ubránit. My jsme jim ale u Fort Sumter ukázali, zač je toho loket! Teď Lincoln svolává sedmdesát pět tisíc dobrovolníků, aby potlačili – jak on říká – tu jižanskou vzpouru. Cha! Ať jde k čertu! Nikdo se špetkou zdravýho rozumu od pánaboha mu nepomůže bojovat v tý jeho válce, a pokud přece, tak to jsou zrádci, bez kterejch nám všem bude líp.“

Henry zareagoval stejně vzrušeně jako pan McBride. „Vítězství bude na naší straně!“

Ennis opáčil: „Synu. My v téhle věci nejsme na ničí straně.“

Henry sklonil hlavu. Částečně tím skryl obličej, ale Joettě úplně stačilo to, co zahlédla. Ennis měl pravdu; Henryho znali dobře a jeho výraz naznačoval, že je čekají potíže.

Kapitola 2

To, co Henrymu zaplálo v očích, bylo v příkrém rozporu s Joettiným a Ennisovým přesvědčením, že stačí pilně pracovat a jít příkladem, aby si jich děti vážily a uznávaly jejich způsob života. Henry vždycky býval ochotný a poslušný; jeho proměna probíhala postupně a nenápadně, jako když se vteřiny skládají v den, až se najednou projevila naplno. Takové myšlenky se Joettě honily hlavou, když druhý den ráno vycházela s košíkem vajec z kurníku. Pan McBride se probelhal kolem ní, snažil se šetřit nemocnou nohu. Pozdravila ho jako obvykle; nepatřila k těm, kdo si hýčkají křivdy.

„Dobré ráno.“

Zahuhlal cosi na odpověď. Ennis otce také pozdravil, ale pan McBride neměl na zdvořilosti čas. Mířil za vnuky, kteří u hromady polen štípali dříví, aby bylo celý den čím topit. Zahalekal na ně.

„Poslouchejte! Přemýšlel jsem o tom skoro celou noc. My jsme na něčí straně – na stejný straně jako ti bohatí plantážníci. Je úplně jedno, že nemáme tolik peněz jako oni.“

Henry přerušil práci a pohlédl na dědečka; jeho zájem se probouzel a sílil, jako když se prodlouží plamen po vysunutí knotu. Pan McBride se zastavil těsně u něj. Než se Henry vzpamatoval, dědeček ho popadl za rukáv a škubnutím mu ho vyhrnul až po loket.

„Koukněte sem. Co vidíte?“

Velkým kloubnatým ukazovákem dloubal do odhalené kůže. Ennis ho přerušil; jeho varování připomínalo vzdálené burácení hromu.

„Tatínku. To už stačilo.“

Pan McBride se k němu prudce otočil.

„Co je? Tady Henry je rozumnej. Jenom mu něco vysvětluju. Co je na tom špatnýho?“

„Já vím, kam tím míříš.“

„To sotva.“

Otočil se k němu zády a jeho hlas nabyl na naléhavosti. Znovu Henrymu zabodl prst do předloktí.

„Koukněte na tu bílou kůži! Stejná, jakou mají všichni ti bohatí plantážníci, copak to nevidíte? Jestli tydlencti Yankeeové dosáhnou svýho, tak postaví negry na stejnou úroveň, jako jste vy, já, každej z nás. Ani se nenadějete a půjdou po našich ženskejch, budou jim provádět všecky možný nepřístojnosti.“

Přitáhl si Henryho k sobě a něco mu šeptal do ucha. Ennis zvýšil hlas.

„Povídám dost!“

Pan McBride naštvaně vyprskl.

„Právě proto musíme bojovat! Už není vyhnutí. Jakmile se zruší otroctví, barevný se začnou potloukat po celý zemi, a žádná ženská, žádná bez výjimky, před nima nebude v bezpečí, pamatujte na mý slova!“

Pan McBride pokračoval ve své tiché promluvě k Henrymu a přidržoval ho přitom za zátylek. Henry s každou další vteřinou poulil oči víc a víc a snažil se mu vykroutit ze sevření. Ennis ke starci přiskočil a popadl ho za paži.

„Pusť ho, tatínku.“

Pan McBride Ennise setřásl a ještě něco řekl Henrymu do ucha. Ten strnul jako králík v pařátech jestřába, zrudl jako pivoňka a barva jeho obličeje postupně temněla. Ohnal se rukou kolem ucha, jako by odháněl neodbytného komára.

„Já to nechci slyšet.“

Pan McBride se zachmuřil.

„Musíš vědět, co tahle válka znamená. Copak ty s tím nechceš něco udělat? Safra, já už jsem řek svý. Myslím, že teď už tomu všemu rozumíš jaksepatří.“

Pan McBride pustil Henryho, který si šermoval rukou kolem ucha, jako by chtěl zaplašit to, co právě slyšel. Uhnul před matčiným pohledem a vrátil se ke své práci. Ennis se připojil k Joettě a povzdechl si.

„Však on se z toho oklepe.“

„A ty?“

Zkřivil koutek úst a pokusil se odlehčit atmosféru.

„Toť otázka.“

Společně sledovali, jak Henry vytrhl sekyru ze špalku, rozmáchl se s ní nad hlavou a prudce rozštípl kus dřeva. Joettě naskočila na pažích husí kůže. Bezděčně si založila ruce na prsou, jako by ji náhle přepadla zimnice. Tolik zloby. Je namířená na ně, nebo je to reakce na dědečkova slova? Henry znovu zuřivě zaťal sekyru do polena a na první pokus je rozsekl vejpůl. Udála se s ním nápadná změna. Už se nechoval jako její Henry. Joetta se otočila k panu McBrideovi. Čas od času vykládal tyhle nesmysly, cenil si své bílé kůže víc než peněz. Namířila na něj ukazovák.

„Je to hanba, mluvit o takových věcech.“

Pan McBride si odfrkl.

„Hanba je, že toho chlapce skrznaskrz zkazíte.“

Ennis s odhodlaným výrazem zamířil k otci a Joetta ucouvla. Tohle slyšet nemusí. Odešla dovnitř, vyndala těžkou pánev a rozdmýchala oheň. Uvažovala, co by Ennis tentokrát mohl říct, aby se tím něco změnilo. Odvážila se vykouknout ven a uviděla, jak manžel rozčileně gestikuluje, zatímco pan McBride stojí s rukama založenýma na hrudi, vrtí hlavou a přitrouble se u toho usmívá. Dokonce se několikrát zachechtal nahlas, dokud mu Ennis neřekl něco, po čem tchán nasupeně odpochodoval pryč a zlostně přitom rozhazoval rukama. Ennis namířil ukazovák na hochy, kteří začali horlivě štípat dříví. Vzápětí se objevil v kuchyňských dveřích a Joetta na chvíli přestala vařit.

„Cos mu řekl?“

„Oznámil jsem mu, že pokud v tom hodlá pokračovat, nepustím ho ke klukům a nebude s námi smět jíst u jednoho stolu.“

Joetta rozklepla vejce na pánev.

„Dobře,“ řekla.

Toho dne se pan McBride držel stranou, tiše si něco vyřezával a v poledne nepřišel k obědu. Jaká příjemná změna, blesklo Joettě hlavou. Nikomu samozřejmě neušlo, když se tchán později toho večera belhal k sobě do domku, právě když všichni večeřeli. Joetta si povzdechla, nabrala jídlo na talíř a odnesla mu ho. Zaklepala na dveře, on otevřel, a sotva si od ní vzal večeři, okamžitě začal bědovat.

„Povídal, že prej s váma nesmím jíst u stolu.“

„Takhle to neříkal.“

„Ale říkal. Jen se ho zeptej.“

„Snídaně je v obvyklou dobu. Uvidíme se zítra. Dobře se vyspěte.“

Vracela se zpátky přes dvůr a ticho za ní se rozléhalo jako výstřel z pušky.

Na nějakou dobu se situace uklidnila. Pan McBride sekal dobrotu a Joetta byla spokojená. Jednou ráno poslala kluky do Whitakers, aby srovnali účet v krámě, a když se vrátili, něco si spolu šuškali. Joetta se usmála při pohledu na Roberta, který měl pusu černou od lékořice. Měli dovoleno, aby si za zbývající drobné koupili sladkosti. Henrymu však žhnuly oči a tvář měl zardělou, jako by náhle dostal horečku. Jednu ruku držel sevřenou v pěst. Možná v ní měl vrácené mince nebo cukrátko, ve tváři se mu však zračilo neobvyklé napětí. Joetta přestala klepat koberec, přehozený přes zábradlí verandy. Henry se téměř chvěl a Joetta nedokázala říct, zda je to vzrušením, nebo nervozitou.

„Co se děje?“ zeptala se.

Bylo to tak očividné, a přece tak nenápadné, že pouze matka mohla zaznamenat ten náhlý přechod od rozjařenosti k obezřetnosti. Henry promluvil opatrně; snažil se, aby jeho tón vyzníval zcela neutrálně.

„Secese. Severní Karolína se odtrhla od Unie.“

Robert vyhrkl s bonbonem v puse. „Všichni o tom mluví. Všichni. Půjde tatínek bojovat?“

Joetta věděla, že se to vzhledem k vývoji situace po Lincolnově zvolení dalo očekávat, přesto ji ta zpráva na okamžik znejistěla. Žádné zvláštní obavy však nepociťovala. Zavrtěla hlavou.

„Ovšemže ne.“

Chtěla dodat ještě pár slov na uklidněnou, snad hlavně pro sebe. Pochyby v Henryho obličeji v ní však vzbudily podezření, že syn ví víc než ona. V náhlém návalu nervozity odvrátila zrak a zapátrala po Ennisovi. Zahlédla ho na nedalekém poli, jak obchází hromádky hlíny, které chlapci vytvořili, a zabodává do nich ruční sazeč. Za ta léta, co pěstovali kukuřici, už věděla, že na každý kopeček hlíny připadnou čtyři semena. Jedno pro havrana, jedno pro kosáka, jedno pro housenku, jedno pro sedláka. Pan McBride se vybelhal ze svého domku a zamířil k nim. Joetta si v duchu povzdechla. Tohle mu určitě udělá radost, o tom nebylo pochyb.

„Tak co novýho, chlapče?“ zahalekal.

Nikdy jim neříkal jménem. Oba je oslovoval „chlapče“, což byla další věc, která Joettu nesmírně rozčilovala.

Henry horlivě vyhrkl: „Severní Karolína se odtrhla, dědečku!“

Joetta popadla klepáč na koberce a dala se opět do práce. Nechtěla o tom nic slyšet a vůbec se jí nelíbilo to Henryho bezbřehé nadšení. Byly to ale jen řeči, jak správně poznamenal Ennis. Dál si jich už nevšímala, zašla dovnitř a vynesla ven další koberec z předsíně. Hned si všimla, že tchán si pozorně prohlíží cosi malého ve své dlani. Henrymu neušel její pohled a vzal si to zpátky. Zaslechla, jak dědečkovi říká: „Nosí je skoro všichni.“

Joetta zachytila záblesk červené a zlaté. Tak za tohle utrácí své těžce vydělané peníze?

„Henry, kdes to vzal?“

Robert, který nechtěl zůstat stranou, se po té věcičce natáhl.

„Ukaž, chci si to ještě prohlídnout.“

Henry mu tu věc neochotně podal.

„Ale nenecháš si to.“

Nespouštěl ten drobný předmět z očí, i když už spočíval v bratrově dlani. Joetta poznala, že je to kokarda, růžice ze stužek, která se připínala na oblečení. Kokardy se objevily zničehonic a označovaly ty, kteří podporovali odtržení jižních států od Unie.

Joetta přistoupila k Henrymu.

„Ty taky ne.“

„Ale já jsem si to zaplatil.“

„Penězi, cos měl na útratu?“

„Říkalas přece…“

„Na tohle ty peníze nebyly.“

Neměl tolik troufalosti, aby se na ni podíval, a zřejmě doufal, že když bude matku ignorovat, nějak mu to projde. Takový aspoň měla pocit: že Henry chce, aby ho nechala na pokoji, dovolila mu, ať si dělá, co se mu zlíbí, a splní si každý rozmar. To ale rozhodně neměla v úmyslu.

„Dej to sem.“

Natáhla ruku, a když jí Robert chtěl kokardu podat, Henry mu ji vyškubl a provokativně si ji připnul na kšandu pracovních kalhot. Stařec zařičel smíchy a plácl se do kolen.

„No to svět neviděl! Ten chlapec dostal najednou kuráž! Řek bych, že by z tebe byl dobrej voják. Hernajs, na to vezmu jed!“

Henry nadmul hruď a zdálo se, jako by pod vlivem dědečkovy chvály povyrostl.

Joetta zuřila.

„Skutečně? To je ale zvláštní. Copak vojáci neplní příkazy svých nadřízených?“

Znovu k němu natáhla ruku. Henry o krok couvl a vystrčil bradu. Joetta ukázala k poli, kde pracoval Ennis.

„Dobře. Tak ať si to s tebou vyřídí tatínek.“

Henryho opálená tvář pobledla. Vzápětí na ně otec zamával a zavolal.

„Popadněte motyky a do práce! Tak honem! Celé dopoledne jste měli volno!“

Henry pohlédl na pestrobarevnou kokardu a promnul její okraje. Zřejmě v duchu zvažoval, zda ji má sundat. Pak ruku spustil a beze slova vyrazil k poli. Jeho krok se postupně prodlužoval a ramena napřimovala. Začal se chovat drze až troufale. Joettě bylo jasné, že schválně provokuje. Že si koleduje o potíže. Kam se jen poděl ten jejich hodný a roztomilý Henry? Ten ochotný chlapec, který jí nosil jarní kvítí a vždy myslel v první řadě na ostatní? Robert spěchal po jeho boku a pan McBride se jim belhal v patách. Mumlal si pod nos něco o „spoustě povyku kvůli takový prkotině“.

Joetta zůstala stát na místě, ten náhlý zvrat událostí ji znepokojil. Pocit klidu a pohody rázem zmizel a přebil ho nový strach; strach o způsob života, který si vybudovali, a obava, co všechno by jeho ztráta mohla znamenat. Sice věřila, že vše bude pokračovat tak jako doposud a oni z toho vyváznou bez úhony, nepřestávala v ní však hlodat nejistota.

Ještě víc ji zneklidnilo, když si všimla, že Ennis zaznamenal Henryho provokativní kokardu. Chlapec se právě natahoval po sazeči, ale Ennis mu ukázal na hruď a k Joettě dolehl jeho zvýšený hlas. Zněla v něm zřetelná otázka, ale Henry jen cukl ramenem. Ennis se natáhl po kokardě a Joetta nevěřícně sledovala, jak mu Henry odstrčil ruku. Ennis upustil sazeč a popadl syna za paži. Joetta se k nim rozběhla.

Za poslední rok Henrymu narostly svaly, ale Ennis byl ještě stále silnější a větší, a navíc měl za sebou minimálně dvacet let těžké dřiny. Henry se vzpouzel a kroutil, aby mu otec nemohl kokardu sebrat.

„Henry! Přestaň!“ křičela Joetta.

Ennis kokardu strhl a hodil ji na zem. Přimáčkl syna zády k dřevěné ohradě, což se Henrymu nelíbilo. Začal se bránit, funěl a hekal, a najednou spolu zápasili tělo na tělo. Robert s otevřenou pusou a očima vytřeštěnýma údivem se ani nepohnul. Něco podobného se ještě nikdy nestalo. Rozzuřený Henry ječel na otce.

„Nebudeš mi pořád rozkazovat!“

Když si Joetta později tuto scénu vybavila, pochopila, že v tu chvíli se vztah otce se synem nadobro změnil. Tchán výjimečně vypadal nesvůj a nervózně si mnul bradu. Ohrada vrzala pod náporem zápasících těl, až to horní dřevěné ráhno nevydrželo a rozštíplo se. Oba spadli a váleli se po zemi, dokud Ennis Henryho náhle nepustil. Prudce se zvedl na nohy, ucouvl a hleděl přitom na syna, jako by ho nepoznával. Henry také vyskočil ze země a snažil se nerozbrečet – Joetta si nebyla jistá, zda vzteky, zahanbením nebo obojím. Sklopila zrak, když se kolem ní prohnal. Pan McBride s rukama v bok si zuřivě přehazoval žvýkací tabák z jedné strany pusy na druhou, očividně rozrušený. Ukázal rukou směrem, kde zmizel Henry.

„Nevím, jestli si tohle všecko zasloužil za to, co provedl.“

Joetta mu odmítala věnovat pozornost; vždyť to celé víceméně zapříčinil on. Zamířila k Ennisovi, aby ho uklidnila, ale on už se mezitím vrátil k rozdělané práci. Zůstala bezradně stát se svěšenýma rukama. Ennis ukázal na Roberta.

„Dodělej tohle pole. Henry začne na tom druhém.“

Robert ihned poslechl.

„Ano, tatínku.“

Pan McBride zahuhlal: „Ále, nech toho chlapce bejt. Potřebuje chvíli o samotě.“

„O tomhle jsme už spolu mluvili. Vyřídím to sám, ty se do toho nemíchej. Je už moc velký na to, aby běžel někam trucovat. Musí se naučit nést důsledky svých činů. Hezky se vrátí do práce a už o tom nebudeme debatovat.“

Pan McBride upadl do nezvyklé zamlklosti. Joetta se sklonila a zvedla tu barevnou ozdůbku vmáčklou do hlíny, celou zmačkanou a zuboženou. Strčila si ji do kapsy u zástěry a zamířila do domu. To, co se právě odehrálo, ji velice rozrušilo. Všichni byli naštvaní, kromě chudáka Roberta. Ennis vešel do stodoly, kam utekl Henry, a ona se děsila, že dojde k další potyčce, tentokrát ještě horší. Nabírala vodu ze studny a po očku sledovala stodolu. Ti dva nakonec vyšli ze vrat a zamířili zpátky na pole. Už jen samotný fakt, že Henry šel s Ennisem, jí vlil trochu optimismu do žil, i když syn kráčel toporně a tvářil se nepřístupně. Třeba se do večeře všechno urovná nebo se na to úplně zapomene.

Po zbytek odpoledne pracovala na zahradě, zalévala, plela a vázala fazole. Probrala svou bohatou zásobu semen, přemýšlela, která teď přijdou na řadu, a jako vždy nacházela útěchu v okopávání záhonů a péči o sazenice. Zálibně sledovala, jak raší jasně zelené lístečky a zelenina se vybarvuje v celé škále odstínů. Když začalo zapadat slunce, narovnala si ztuhlá záda a oprášila ruce od hlíny. Zdálo se, že úroda bude bohatá, takže si z toho dne odnášela alespoň něco dobrého.

Umyla se a zanedlouho už všechny svolávala k jídlu. Celá rodina se shromáždila kolem dlouhého dřevěného stolu, jen Henry chyběl. Nebylo pochyb, že se ještě nepřenesl přes události dnešního dne. Večeře probíhala jako obvykle, ale všichni si palčivě uvědomovali to prázdné místo. Ennis odříkal modlitbu a Joetta začala nosit na stůl. S očima upřenýma do talíře všichni jedli dušené maso se zeleninou, které uvařila, a Ennis s otcem přitom debatovali o různých možných důvodech odtržení, jako by se odpoledne vůbec nic nestalo.

Joetta byla obeznámená s tématem, o němž se bavili – šlo o zákon z roku 1850 týkající se navrácení otroků, kteří uprchli na území jiného státu. Šuškalo se, že právě tohle Lincoln nedodrží. Pamatovala si to kvůli něčemu, co kdysi viděla. Měli s Ennisem krátce po svatbě a ona si jednou k večeru vyšla ven. Procházela se po zahradě, sukně jí šustily v trávě vysoké po kolena a představovala si, jak to všechno bude vypadat za pár let, dá-li pánbůh. Necítila se zrovna nejlépe, protože se právě zotavovala z prvního potratu. Nad čerstvě vysekanými pasekami jantarově zářilo zapadající slunce a jeho oranžové paprsky pronikaly hustým lesním porostem.

Joetta popíjela kávu a pohledem přejížděla krajinu. Odněkud zblízka k ní dolehl šepot. Postavila hrnek na podšálek a koutkem oka zachytila záblesk pohybu. Upřeně se tím směrem zadívala a náhle se jí zhmotnili před očima jako zjevení. Také si jí všimli, byli od ní jen nějakých sto metrů, nehybní jako teplý noční vzduch. Žena si tiskla k hrudi nemluvně. Rodina na útěku. Joetta litovala, že je zahlédla, protože jejich strach přímo sálal přes celou zahradu až k ní. Sklopila zrak, uchopila šálek a napila se. Zvedla oči, aniž by hrnek odložila, pohlédla přes okraj, a oni v tom zlomku vteřiny zmizeli. Postavila šálek na talířek, odhrnula si vlasy z obličeje, počkala pár vteřin a pak obešla dům na druhou stranu. Ennis zrovna bušil kladivem do parapetu. Nejdřív mu chtěla říct, co viděla, ale pak si to rozmyslela.

Nevěděla proč; možná proto, že sama sebe vnímala stejně jako oni, jako nebezpečí. Překážku. Její předstírání, že je nevidí, jim možná dalo naději. A s tou nadějí se mohli soustředit na další postup. Toho léta prošly kolem farmy ještě další tři rodiny. Okres Nash ležel poměrně blízko hranice s Virginií, takže tudy vedla cesta na sever, kam mířila většina uprchlíků. Nikdy nikomu neřekla ani slovo o tom, co viděla. Měla z toho výčitky svědomí, protože s Ennisem mezi sebou neměli žádné tajemství. Kromě tohoto. Přemýšlela o těch poutnících, mířících za jiným životem, možná takovým, jaký vedli oni dva s Ennisem. Byl to dobrý život; takový by přece chtěl každý.

Až na jednoho z jejich nejbližších.

Joetta odešla od stolu, zatímco ostatní ještě dojídali. Výhled z kuchyňského okna do krajiny byl stejný jako tenkrát, na sytě fialové obloze se rozsvěcovaly hvězdy. Za slabým světlem, které vrhala petrolejka na kuchyňské desce, rozeznávala matnou žlutou záři linoucí se ze stodoly. Nabere jídlo na talíř a odnese mu ho tam. Teď, když měla čas se zamyslet nad celou tou patálií, si přála, aby Ennis Henrymu nebránil nosit tu hloupou kokardu. Vždyť co by se tím změnilo? Jen ať si myslí, co chce. Ve skutečnosti to nic neznamená. Zalovila v kapse zástěry a vytáhla tu pomačkanou růžici. Položila ji nahoru na polici, kde měla jídelní servis, a zastrčila ji až dozadu, aby nebyla vidět.

Muži si šli sednout vedle do světnice a Joetta začala nabírat na talíř maso se zeleninou. Robert přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Celý večer byl jako zařezaný a Joetta věděla, že si toho světla všimne stejně jako ona. Nejspíš bude chtít bratra utěšit. Vzala talíř a podala ho Robertovi.

„Nechceš odnést Henrymu jídlo a trochu vody? Zeptej se, jestli ještě něco nepotřebuje.“

Vzal od ní talíř a tiše se zeptal: „Nevadí, když s ním dneska v noci zůstanu venku?“

„Myslím, že je to dobrý nápad. A Roberte?“

„Ano, maminko?“

„Nemluv s ním o dnešním odpoledni.“

„Nebudu, maminko.“

„Jenom kdyby o tom začal sám.“

„Ano, maminko.“

Sledovala ho pohledem ke stodole a pak se odvrátila. Třeba se mu podaří Henrymu pomoct překonat vlastní hrdost. Společně přenocují ve stodole a do rána bude všechno v pořádku. Pokud ne, tak ani nechtěla myslet na to, co by mohlo následovat.

Kapitola 3

Joetta měla pocit, že sotva stihla zamhouřit oči, už ji budilo šedivé ranní světlo. Posadila se a uviděla Ennise, jak se chystá odejít z ložnice.

„Ennisi?“

Zastavil se u dveří.

„Nevěděl jsem, že jsi vzhůru.“

Joetta se zdráhala promluvit, protože si nebyla jistá, zda s ní bude manžel souhlasit. Přesunula se na kraj postele, zadívala se na něj a snažila se odhadnout, v jaké je náladě. Nedokázala to posoudit, a tak to zkusila.

„Možná bychom měli Henrymu dovolit mít vlastní názor.“

Nesouhlasně svraštil obočí; jednoznačná známka toho, že se mu ten nápad nezamlouvá. Joetta se přesto nedala odradit.

„Proč ne? Nic se tím nezmění.“

„Jeho to ale už změnilo. Copak jsi neviděla, jak vyváděl, když jsem se mu snažil sundat tu nesmyslnou parádu?“

„Já vím. Neměl se chovat tak, jak se choval.“

Ennis si promnul obličej, a pak tiše a zamyšleně promluvil.

„Vzpomněl jsem si, že jsem byl asi v jeho věku, když jsme se s tátou poprvé dostali do křížku.“

Joetta zůstala zticha, protože manžel se jí nikdy moc nesvěřoval s tím, jak ho vychovávali. Vrátil se k posteli a posadil se na pelest.

„Máma byla vždycky velice tichá. Kdyby táta pracoval tak rychle, jak mu jela vyřídilka, nic by nám nescházelo. Když se mu to vymklo z rukou, musela zakročit máma nebo některá ze sester. Jakmile měly možnost vdát se a utéct od něj, honem to udělaly. Amy ho snášela nejlíp ze všech, a stejně toho měla za chvíli až po krk.“

Amy byla nejstarší z Ennisových sester. Jednou nebo dvakrát přijela na návštěvu a Joetta si všimla, že se k panu McBrideovi chová s úctou, ale nezdálo se, že by měli kdovíjak láskyplný vztah.

„Bylo mi asi pět, když mě spustil dolů do studny.“

Joetta nevěřila vlastním uším.

„Cože?“

„Byl to trest za nějakou vylomeninu.“

„A jak to dopadlo?“

„Amy mě odtud vytáhla. Řekla mi, ať se pevně držím, a pomohla mi ven.“

„Co udělala matka?“

„Nic. Prohlídla mě a pak se zas vrátila k práci.“

Joettina tchyně Anna Louise Hicks-McBrideová toho nikdy moc nenamluvila. Mlčky a vytrvale dřela a svá přání vyjadřovala němými posunky. Joettu to zpočátku znervózňovalo. Byla přesvědčená, že ji tchyně nemá ráda, než si všimla, že stejně se chová i k ostatním. Pan McBride měl svou ženu zřejmě rád, ale stačilo, aby na ni vrhl jediný pohled, a ona okamžitě přerušila práci a udělala, co mu na očích viděla.

Poté, co se Joetta několikrát stala svědkem podobné situace, jí začala paní McBrideová připomínat cvičenou opičku, kterou kdysi se sestrou Faith a bratry Lelandem a Wilburem viděli na okresním jarmarku. Chlapík v podivném oděvu měl tenkrát to zvířátko uvázané na řetízku. Točil klikou flašinetu a opička předváděla různé kousky. Lidé jí házeli mince, ona se za nimi honila, sbírala je a odnášela svému majiteli, za což dostala pár buráků. Opička měla aspoň ty oříšky, ale paní McBrideová se od manžela nedočkala ani obyčejného poděkování. Henry byl ještě v peřince, když babička po krátké nemoci zemřela, a Joetta by přísahala, že když ležela v rakvi z borovicového dřeva, spokojeně se usmívala. V duchu uvažovala, zda to bylo proto, že se konečně zbavila toho neviditelného řetězu, na kterém ji pan McBride držel. Joetta také pocházela z farmářské rodiny, ale vztah jejích rodičů byl úplně jiný: blízký a vroucný. Dům, kde vyrůstala, ležel nedaleko města Hamilton v okrese Martin asi den jízdy na jihovýchod a rodinná setkání se nekonala tak často, jak by si přála.

Ennis dál vzpomínal, jako by jim úvahy o minulosti mohly pomoct při rozhodování.

„Jednou vyhrál v kartách otroka.“

„Vážně?“

„Nikdy jsem nevěděl, kolik tomu člověku vlastně je. Připadal mi strašně starý. Do té doby jsme s matkou a sestrami pracovali na poli sami, ale jakmile táta získal Ezru, už nám to nedovolil. Říkal, že k tomu jsou otroci. Ten stařec měl potíže vyorat brázdu, tak jsem se rozhodl, že mu pomůžu, když jsem to dělával i dřív. Táta zuřil. Já jsem ale pokračoval, protože máma prohlásila, že ten otrok nám jinak ve svém věku na tom poli umře. To bylo jedinkrát, kdy jsem ji viděl protestovat proti něčemu, co řekl otec. Celé to pak skončilo dost podivně.“

„Jak?“

„Zanedlouho po té hádce byla po Ezrovi veta.“

„Umřel?“

„Ne. Bouda, kde přespával, byla jednou ráno prázdná. Otec ho na noc zavíral na zámek, protože se bál, že by nám utekl. Dveře zůstaly zamčené. Určitě v tom měla prsty máma. Namluvila otci, že je to africké voodoo, a ať si radši dává pozor.“

Ennis se při té vzpomínce uchechtl a Joetta se usmála. Zvedl se, stiskl jí dlaň a odešel z místnosti. Joetta vstala a připravila se na nový den, opláchla si obličej, rozčesala vlasy, pevně je stočila na temeni a sepnula. Pak si natáhla spodní prádlo, punčochy, košilku, korzet a jedny z pracovních šatů, bleděmodré s tmavomodrými pruhy. Připnula si čistý bílý límeček a manžety. Ustlala postel, zamířila do kuchyně a vzala si čistou zástěru. Pak vytáhla plech na kukuřičné bochánky a otevřela zadní dveře, aby se trochu vyvětralo, než rozdmýchá žhavé uhlíky v kamnech.

Otevřenými dveřmi zahlédla Henryho, jak si u plotu povídá se skupinou chlapů, kteří si nesli všemožnou výzbroj. Zřejmě se hlásili jako dobrovolníci do boje a Joetta nevěděla, co si o nich myslet. Muškety, polní láhve, plechové hrnky, srolované deky pověšené přes rameno na motouzu, provaze nebo koženém řemeni. Jako podomní prodavači, pomyslela si Joetta, ověšení zbožím. Henry je posunkem vyzval, aby vešli vraty dovnitř a šli se napít ke studni. Ennis s Robertem, kteří právě vynášeli ze stodoly pytle osiva, se zastavili a sledovali ten podivný výjev.

Když ti cizí muži procházeli kolem, Joetta vykoukla ze zadních dveří a přátelsky na ně zamávala. To je tedy něco, pomyslela si, tihle mladí muži opouštějí rodiny! Ten pohled ji zarazil; doposud se o válce jen mluvilo, ale nepodnikaly se žádné konkrétní kroky. Jednu věc ale nechápala – co jim ten boj přinese dobrého? Byli to svobodní farmáři jako oni, poznala to podle oblečení.

Zavrtěla hlavou, vrátila se dovnitř a pustila se do krájení bůčku. Otevřeným oknem zřetelně slyšela Henryho.

„Kam máte namířeno?“

„Do Raleighu.“

„Hernajs. Tam jsem nikdy nebyl. Já jsem vlastně nebyl nikde, akorát u babičky v okresu Martin.“

„To já taky ne. Ale za jedenáct dolarů měsíčně půjdu, kam mě pošlou.“

„To bych řek.“

Muži se mezitím napili a začali se sbírat k odchodu, šoupali botami a výstroj jim rachotila na zádech. Vyšli ven za plot a pokračovali po prkenné cestě, která tam byla vybudovaná teprve někdy před rokem. Dusot podrážek na dřevě zněl rázně a rytmicky; nemělo to daleko k pochodu. Joettě neušlo, že Henry z nich nespustil oči, dokud nezmizeli z dohledu. Až pak zamířil za otcem a bratrem ke stodole. Kráčel se sklopenou hlavou, jak to dělával, když nad něčím dumal. Zanedlouho se vrátil a nesl celou šunku.

„Tohle ti posílá tatínek.“

Joetta ukázala na stůl.

„Děkuju. Polož to támhle.“

Henry to udělal a pak si nervózně pohrával s knoflíkem u košile, jako by měl něco na srdci. Joetta na něj pohlédla.

„Co je?“

„Ti chlapi, jak se tady před chvílí zastavili… Jsou to dobrovolníci na cestě do Raleighu.“

Předstírala, že o ničem neví.

„Aha.“

Henry ztišil hlas.

„Zajímalo by mě, jak to tam asi vypadá?“

„Jako Whitakers, ale větší. Víc lidí.“

„Bylas tam někdy?“

„Ano, kdysi dávno jsem jela do Raleighu s otcem, abychom se podívali do školy U svaté Marie. Otec považoval vzdělání za velice důležité a podporoval mě, tvoji tetu Faith i strýce Lelanda a Wilbura, abychom se snažili získat všeobecný přehled a dokázali jasně vyjádřit své myšlenky.“

„Tys tam nakonec nešla?“

„Ne, nechtěla jsem být tak daleko od domova na tak dlouhou dobu.“

Henry se jí nepodíval přímo do očí, když jí sděloval svůj názor.

„Já bych šel. Děda říká, že táta by měl vytáhnout hlavu ze zadnice.“

Jak to mluví! Nemohla uvěřit, že jejich syn má tu drzost vypustit něco takového z pusy po tom, co všechno pro ně otec dennodenně dělá. Potlačila vztek a tiše promluvila.

„Dědeček by měl víc vážit slova a ty bys měl vědět, že takové řeči se nesluší opakovat. Jestliže tatínek s touhle válkou nesouhlasí, ještě to neznamená, že nevidí, co se děje. Nenech si od dědečka nasadit do hlavy kdejaké nesmysly.“ Změnila téma, aniž mu dala možnost zareagovat. „Ty nejdeš pomáhat se sázením?“

Henry se svěšenými koutky utrousil: „Ale jo.“

„Tak už radši běž.“

Toporně odkráčel, přešel přes dvůr a protáhl se skrz plot na pole, kde Robert s Ennisem začali sázet kukuřici. Joetta mu nerozuměla. Všichni jsou přece v jednom kole, práce mají nad hlavu – kde bere čas na úvahy o takových věcech?

Množství chlapů táhnoucích v těžkých zaprášených botách kolem farmy den za dnem narůstalo. Jakmile zahlédli studnu, často se zastavili za plotem a okouněli, dokud si jich někdo nevšiml, načež požádali o vodu. Henry nebyl nikdy daleko a hned s nimi zapředl hovor. Někdy šlo o osamělého vlka, jindy přicházeli po dvojicích nebo trojicích. Za těch pár dní, co si Henry povídal s dobrovolníky, si vytvářel stále větší odstup. Joettě připadalo, jako by pracoval na své vlastní secesi – odtržení od rodiny. Robert trávil s bratrem noc co noc venku ve stodole. Joetta byla ráda, že synové mají tak blízký vztah; vždyť od narození sotva strávili den jeden bez druhého.

Rozkol v zemi narůstal. Joettě bylo těch mužů a jejich předsevzetí líto. Zmocňoval se jí smutek a úzkost. To neochvějné odhodlání, jaké z nich čišelo, když v bojovné náladě a s pevnou vírou ve své poslání pochodovali kolem, jasně naznačovalo, že jakákoli naděje na smír je mizivá. Nepřetržitý proud mužů, valící se kolem jejich domu, jí připomínal situaci, kdy místní říčka Fishing Creek po prudkém lijáku protrhla břehy. Jestli se válka jako povodeň prožene krajinou, zůstane po ní zkáza a zmar. Takové myšlenky si však nechávala pro sebe a neodvážila se s nimi nikomu svěřit; jakmile by je totiž vyslovila nahlas, mohly by se naplnit.

Týden po té mrzutosti s kokardou se rodina sešla brzy ráno u snídaně, samozřejmě kromě Henryho. Ennis zaujal místo v čele stolu, a jakmile se všichni usadili, promluvil.

„Roberte, zajdi pro bratra. Nejvyšší čas skončit s těmi nesmysly.“ Pak se obrátil k Joettě: „Žádné jídlo už mu neposílej. Jestli se chce najíst, bude muset přijít ke stolu.“

Pan McBride se do toho vložil: „Nemůžeš toho chlapce nechat hladovět. Musí přece pracovat.“

„Nikdo ho nenechává hladovět. Ať klidně přijde ke stolu a nají se, co hrdlo ráčí.“

Robert otce neposlechl. Klopil oči do klína a nervózně si mnul ruce. Ze špičky nosu mu skanula slza. Joettě hluboko v nitru vzklíčil starý známý strach, jako když začala krvácet příliš brzy a břicho jí sevřely křeče, a najednou to věděla. Věděla to. Znepokojeně hlesla: „Roberte?“

Srdce jí kleslo pod tíhou toho, co se Robert zdráhal přiznat.

„On odešel.“

Ennis prudce vyskočil ze židle a vyrazil zadními dveřmi ven s panem McBridem v patách. Robert zůstal sedět a Joetta měla pocit, jako by se pohybovala zpomaleně, když vstávala ze židle a lehounce spočinula rukou na Robertově skloněné hlavě. Přistoupila k lavoru s čistou horkou vodou, připravenou na špinavé nádobí. Na kuchyňské desce byla rozsypaná mouka, stál tam hliněný hrnec se sádlem a použité mísy jako svědectví o její dopolední činnosti, včetně zeleniny, kterou ráno přinesla ze zahrady. Ta jásavá záplava zelené, žluté a červené jí najednou připadala nemístná a nepatřičná. Práce, kterou ještě před chvílí vykonávala s lehkostí, najednou úplně ztratila na významu, když uslyšela ta dvě slova a veškerá spokojenost a klid se rozplynuly do nenávratna.

Joetta se k němu otočila a rezolutně prohlásila: „Půjdeš za ním.“

„Nepůjdu.“

„Potřebuje dostat za vyučenou. Však oni ho pošlou zpátky, jakmile zjistí, že je moc mladý. Jen ať pochopí, že jen a jen kvůli svému zbrklému rozhodnutí ze sebe udělal hlupáka.“

„Myslíš, že se zachoval správně?“ zeptal se Ennis.

„Nuže?“

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3