© Renata Šindelářová, 2019

© Obálka Jiřina Zusková, 2019

© Nakladatelství Renata Šindelářová - Literární strom, 2019

ISBN 978-80-906902-3-3 (epub)

ISBN 978-80-906902-4-0 (mobi)

LISTOPAD

Článek

Každé úterní ráno si Daniel koupil aktuální vydání Pod povrchem. Všichni v redakci se mu za to posmívali. Jako zaměstnanec časopisu měl nárok na výtisk zdarma – stačilo si ho vyzvednout u šéfredaktorovy asistentky. Číst erární výtisk ale Danovi připadalo stejně mdlé jako sledovat sportovní utkání ze záznamu. Postrádal v tom opravdovost.

Daniel potřeboval držet v rukou právě jedno z těch čísel, které ráno přivezla dolů do stánku modrožlutá dodávka, z korby ho vyhodil ven halamovitý vousatý závozník s rukama jako lžíce od bagru a nakonec ho skromná Ukrajinka s obilnými vlasy svázanými do snopu pečlivě vyložila s ostatními na pult. Z papírového komínku si pak Daniel jeden časopis vybral. Právě tenhle jeden konkrétní kus se vrátí zpátky na jeho stůl, k počítači, ve kterém vznikla jedna jeho část.

Ke svému dnešnímu vydání si Daniel přikoupil oblíbenou vídeňskou kávu a croissant s čokoládou. Od doby, co přestal kouřit, se stal závislým na sladkostech.

Po chvilce nahodilého listování, během kterého zběžně zmapoval, jakými tématy se vytáhli jeho kolegové, rozevřel časopis v rubrice Na veřejnosti a začetl se do svých vlastních slov.

Pokaždé ho překvapilo, jak moc je jiné, když po sobě čte text vytištěný. Najednou ho dokázal vnímat odosobněně, jako cizí čtenář, do kterého se právě převtělil. Náhle viděl nedostatky, které předtím přehlédl.

A pokud šlo jen o drobnosti? Tak se dostavil nádherný pocit vítězství! On, dysdebil – jak mu s oblibou spílal otec nad známkami z rodného jazyka – dneska píše do novin!

Elektronika a redakční korektorka mu s gramatikou samozřejmě významně pomáhaly. A stejně byly v tomhle povolání  mnohem důležitější nápady. Což Danielovi vyhovovalo – měl jich tolik, že by jimi mohl živit děti v Africe.

Stačilo vyběhnout na ulici a rozhlédnout se – a hned tu bylo pár dobrých námětů na článek: přetékající popelnice žádaly provětrání technických služeb, díra v chodníku volala po návštěvě městského úřadu, zanedbaná bosá dívka, na kterou kdosi hulvátsky křičel z okna, nutně potřebovala pozornost sociálky. Pořád se něco dělo.

Tentokrát se Dan zaměřil na zajímavé podezření z vraždy. Sice žádný z důkazů nebyl přímý, takže šlo pořád jen o spekulaci, Daniel ovšem  tušil, že se to změní teď, po vydání článku.

Natolik už věděl, že každý investigativní příběh často nabere na obrátkách teprve po zveřejnění. To byla druhá část této zajímavé práce. Potrefené husy začaly právnicky kejhat. Ranaři si to přišli vyřídit osobně. A mafiánští služebníčci rychle pisálkovi zařídili automobilovou nehodu. V tomhle případě by se na Danielovu hlavu mohla snést pomsta v podobě vúdú. Hlavní podezřelá byla totiž čarodějnice.

Nejdřív jistého Miloslava P. veřejně varovala před možnou smrtí a pak mu nosila kdovíjaké bylinky, po nichž se čistě náhodou později slehla zem. Nyní je žena, Bianka B., podezřelá ze zločinu travičství způsobeného úmyslně či omylem. Danielovi sice po celou dobu vyšetřování vycházeli dva hlavní podezřelí, ale důkazy – byť jen nepřímé – ukazovaly právě na ezoteričku.

Tohle konečně byl pořádný sólokapr, tím si byl jistý. Článek se určitě stane žhavým tématem mnoha hospodských diskusí, byť se některé z nich nejspíš jedovatě zastaví také u toho, že vyšel v podřadném tisku. Vždycky se najde nějaký rýpal.

Daniel dočetl celý text. Povedl se mu. I kdyby mu článek místo ovací přinesl výpověď, což se čistě hypoteticky může stát, on s ním byl spokojený. Líbilo se mu, jak na konci visely ocásky nezodpovězených otázek: Pomohla Biance s kamuflováním zločinu nemocniční patoložka? Bude provedena exhumace, aby se potvrdila přítomnost jedu v těle? Bude podezřelá Bianka obžalovaná? A pokud ano, najde se proti ní přímý důkaz? Nebo bude odsouzena pouze na základě řady nepřímých důkazů, což poskytne prostor k obrovským spekulacím a pochybnostem? 

On sám byl přitom přesvědčený, že příběh bude nejen pokračovat, ale dokonce teprve gradovat. Byl náramně zvědavý, co se stane dál. Protože pokud správně nastražil návnadu, tak...

V jejich redakční open space teď Daniel zaregistroval nezvyklý ruch. Kolegové právě hodnotili jeho příspěvek.

„Docela ucházející kachna, fízle!“ halekal na něj zpoza přepážky vždy mile jízlivý Ondra. To se od jejich nejkritičtějšího člena týmu rovnalo poctě obdobné salvě z pušek.

Daniel přijal starouškovo uznání se zaslouženou úctou. „Od estébáka mě taková pochvala obzvlášť těší.“

Rýpali do sebe často. Oba začínali svou kariéru u policie. Ondra ovšem o třicet let dřív.

„Vsadil bych se, že jenom mystifikuješ, ty škrábale! Že ty máš v rukávu ještě nějaký eso?“ pokračoval Ondra.

Hovor přerušila Metallica z Danielova mobilu. Neidentifikovatelné číslo. Novinář zvedl sluchátko.

„Milan Tkadlec,“ představil se mužský hlas do sluchátka a nemusel doplňovat víc. Daniel věděl, že je to detektiv z prvního oddělení kriminální policie.

„Mohl bych s vámi mluvit?“ zeptal se ten hlas.

ZÁŘÍ

Večírek

Většiny lidí, kteří vstoupí do přeplněné místnosti, si vůbec nevšimnete. Pozornost na sebe strhávají pouze jedinci výstředně oblečení, hlasitě se projevující či vysoce postavení. Ostatní vplují nenápadně do davu jako jedna z rybek v hejnu.

Stejně jako Bianka. Když vešla do školicí místnosti, přestylizované pro tento večer do konferenční podoby, nikdo to nezaregistroval. Přestože Lucka, Biančina budoucí obdivovatelka, bude dodatečně tvrdit, že v tom momentě pocítila jakýsi energetický záchvěv, což ji donutilo se po Biance otočit. Pravděpodobně sugesce.

Pozornost na sebe Bianka strhávala postupně. Uměla zaujmout. Jakmile se připojila k jedné skupince, stala se jejím tepajícím srdcem. Nadhodila pár filozofických udiček a rozproudila velmi živou debatu o konformitě. Postupně se přidávali i opodál stojící.

„To se lehko řekne, nenechat se ovlivňovat společností, ale jak to udělat a nemuset se přestěhovat do pralesa? – A jak bych pak poznal, jestli jsou mé názory ve shodě či ne, kdybych si to nemohl ověřit diskusí? – A jak si tedy mám naslouchat a přitom nepřemýšlet? – Copak intuice existuje?“ dohadovali se za chvíli všichni v dosahu a horlivě přitom argumentovali.

Několik lidí pozorovalo tu bouřlivou diskusi zpovzdálí. Mezi nimi Tomáš, odborník na osobité ženy. S probuzeným zájmem šelmy sledoval cizinku, jak si potupně získává publikum. Na výjimečné ženy měl Tomáš obzvláště vyvinutý čich a Bianka kolem sebe šířila své osobité fluidum jako silný parfém. Nebylo vůbec třeba větřit, aby tu vůni vnímal ve svém libidovém chřípí.

S velkým uspokojením sledoval rozruch způsobený Biankou ještě další muž. Robert. To on ji sem pozval. Svým profesionálním psychologickým pohledem teď zaznamenával účinky jejího nepopiratelného šarmu. Všiml si, že když se Bianka odpojila od první skupinky, pár jedinců ji bezděky následovalo, muži i ženy, jako trubci svou čerstvě zvolenou královnu.

Robet znal Bianku už hodně dlouho, možná proto si nikdy předtím nevšiml, že se ve společnosti stává alfa samicí. Vnímal ji jenom jako kamarádku své ženy Sylvy.

Přitom ano, měla příjemné rysy, krásný úsměv, výrazné oči a štíhlou postavu. Pohybovala se s přirozenou ženskou ladností. Když hovořila, znělo to skromně a přitom sebejistě. Působila zkrátka jako duševně vyrovnaná žena, která si je vědoma svých předností.

Byl rád, že zvolil právě ji, aby dnešní pracovní večírek k devátému výročí založení firmy trochu osvěžila. Měl dojem, že se jí to daří ještě dřív, než začala se svou hlavní činností. Měla tu dnes věštit. V poslední době se stávaly ezoterické disciplíny moderním způsobem zábavy a Robert chtěl přijít s něčím originálním. Když chce člověk nabourat rutinu, musí sáhnout po netradičních metodách.

Robert nyní Bianku oficiálně představil a vysvětlil, co se bude dít. Zvědavci se okamžitě kolem dvojice shlukli jako mlsné děti kolem stánku se zmrzlinou. Jedno sladce čokoládové čtení z ruky, prosím!

První pokusnou osobou se dobrovolně stala ředitelova asistentka. Třicetiletá Lucka natáhla k Biance svou levou dlaň. Bianka si ji důkladně prohlédla, několikrát naklonila na jednu a druhou stranu, pak na chvíli zavřela oči. Všichni ztichli v napjatém očekávání, zda charismatická žena uhádne alespoň to, že největším puchýřem Lucčina života je samota.

„Jste velice snaživá žena,“ pronesla Bianka. No dobrá, pomyslel si Robert, něčím takovým neurazí nikoho. „Máte v sobě skrytého raráška. Cítím tu také nějaký konflikt s rodiči.“ Chytré. I v tomhle by se našla valná část osazenstva. „Snažila jste se jim nepřidělávat starost, ale myslím, že jste kvůli tomu před nimi i ledacos tajila. Dnes vás ta neupřímnost trochu mrzí... Doma jste se chovala spíš jako přizpůsobivá, hodná holčička. Zato v partě dětí jste byla odvážná a průbojná jako kluk.“ To už bylo konkrétnější, Lucka ale stále horlivě přikyvovala.

„Vy to takhle máte se vším. Nastavujete svou druhou tvář,“ pokračovala Bianka. „Jste pilná a pracovitá, to je dobře, ale myslíte si, že tím získáte všechno. Osudu nemůžete jít naproti, tak to nefunguje. Lásku takhle nenajdete určitě.“ V tu chvíli už byla Lucka zcela lapena. „A jak ji tedy najdu?“ hlesla tiše, zatímco významně pomrkávala na svou kamarádku Ivu, která stála za Biankou.

Robert musel uznat, že Bianka je výborný pozorovatel. Takhle odhadnout člověka, k tomu už musí být talent. Většina lidí by si stěží všimla, že Lucka nemá snubní prsten.

„Buďte víc sama sebou, nesnažte se zkrátka tolik,“ pokračovala vědma. „Nechtějte se tak moc líbit. Naopak klidně buďte tím hravým raráškem, kterého v sobě schováváte. Jednejte přirozeně, i kdyby to znamenalo, že si rozbijete kolena. Na dokonalý zevnějšek nalákáte jen takové, kteří vás zneužijí a odkopnou. Pokud chcete plnohodnotný vztah, musíte nejdříve světu ukázat, jaká skutečně jste. Nebojte se toho. Myslím, že ten pravý buď už je, nebo brzy bude někde blízko vás. Přestaňte se snažit ho upoutat a on vystoupí z davu, uvidíte.“

Lucka se střídavě dívala na Bianku a na svou dlaň. Tohle že tam má napsáno? Původně se jen z legrace chtěla zeptat, jestli bude někdy vdaná a mít děti, teď je trochu vyvedená z míry. Nečekala podobný osobní rozbor. A tak jen konsternovaně přikývla, než ji zezadu odstrčila další žena lačnící po své předpovědi.

Robert se vzdálil se spokojeným úsměvem. Nemusí se bát, ženské to tu už nějak zvládnou. A Bianka je vážně dobrá, lepší, než sám vůbec doufal! Pokud by k němu Lucka přišla s prosbou o radu, jak získat partnera, řekl by jí to samé. „Milá Lucie, trochu zahal ty dudy, prodluž sukně aspoň na deset centimetrů pod zadek, místo dvojsmyslných poznámek si dovol občas vyjádřit svůj názor a chlapi se za tebou potáhnou jak vosy za pivem.“ Samozřejmě by to trochu zaobalil. Lucčin single problém ale byl zcela očividný, často se chovala příliš vyzývavě, proto místo vztahových hrála jen postelové partie.

Skupinku rozdováděných bosorek kolem Bianky rozčísl Míla Prošek. „Povězte mi, mladá dámo,“ oslovil ji roztomile – byl nejméně o čtvrt století starší než ona, „uměla byste také předpovědět budoucnost, abych tak řekl, celé firmě?“

„Ovšem, pane řediteli,“ nezaváhala Bianka – správně ho identifikovala jako nejvýše postaveného. Samozřejmě že v době internetu nebyl problém se na takové setkání připravit, Robert ale stejně v duchu oceňoval Biančinu duchapřítomnost.

„Posaďte se a vytáhněte z balíčku pět karet.“

Lidi se uchechtávali, když direktor, který každou poradu končil slovy „nenechme se ovládat, ovládejme“, bez řečí udělal, co mu čarodějnice poručila. Prošek byl v tomhle formát, nikdy nezkazil legraci.

Bianka otočila zvolené karty obrázky nahoru a zvědaví kolemstojící se nad nimi sklonili, jako by dokázali kontrolovat regulérnost hry.

„Vidím tu obrovský rozvoj,“ konstatovala Bianka a Prošek spokojeně mlaskl.

Až v tuhle chvíli Roberta napadlo, že se možná měl s Biankou předem domluvit. Nepohybovala se v podobných kruzích. Ale snad dokázala vycítit, co je a naopak není vhodné vyslovit nahlas na pracovním večírku.

„V nejbližší době se sice objeví nějaké problémy,“ pokračovala Bianka neurčitě, „zřejmě kvůli změnám v pozicích zaměstnanců, ale situace se opět rychle ustálí a dlouhodobě se bude dařit. Tahle karta dokonce znamená oslabenou konkurenci.“ Bianka významně poklepala na stůl. „Takže ano, vy budete best!“

Pár lidí se zasmálo, jiní otráveně odfrkli. Byla to Biančina iniciativa, ale tenhle vtípek vypadal už moc objednaně. Na ředitelově výrazu Robert četl spokojenost. Vědma tu vlastně přede všemi potvrzovala, že to on povede firmu správným směrem.

Pak vzala Bianka do ruky Proškovu levou dlaň. Okamžitě zvážněla. „Pane řediteli, mám pro vás špatnou zprávu,“ řekla, zatímco mu hleděla do očí. „Pokud se okamžitě nezačnete více starat o své zdraví, mohlo by se stát, že vy už u toho nebudete.“

Sakra! Všichni včetně Roberta ztuhli. Proč to dělá? Zešílela?

„Zajděte si co nejdříve k lékaři,“ pokračovala Bianka. „Doporučuji více pohybu a úpravu stravovacího režimu. Je to vážné, myslím tím hned.“

Ředitelův věrný hujer Dloubal se z masového šoku probral první: „Tak to bychom potřebovali všichni!“ A na důkaz svých slov si plácl do svého nadutého břišního krunýře.

Ředitel na tom s tloušťkou nebyl ani zdaleka tak špatně jako Dloubal. Ačkoliv byl známý tím, že za skleničku dobrých škvarků by klidně pronajal zdarma byt na Malé Straně – zlaté vejce realit.

„Děkuji za upozornění, mladá dámo,“ zareagoval po chvilce oněmělého úžasu sám Prošek. „Ale neříkejte to, prosím, mojí ženě, nebo ze mě udělá zelenožrouta!“ Své hlášce se s ostatními upřímně zasmál.

Pak na horkou židli pustil dalšího zájemce.

Vrhl se rovnou na Roberta. „Ta kartářka, to byl váš nápad?“ zeptal se ho. Znělo to nabroušeně.

„Ano,“ přiznal se firemní kouč a bylo mu jasné, že jenom v pohádce by tohle mohlo skončit připnutím řádu zlatého psychologa.

„Nikomu jste o tom neřekl,“ pokračoval ředitel – tentokrát to nebyla otázka, ale vyčítavé konstatování.

„Mělo to být překvapení,“ vysvětlil Robert. Ne, nebude se za své rozhodnutí omlouvat, rozhodl se. Případnou popravu přijme s hrdostí. Mlčky očekával rozsudek. Pokud ho staříček bude chtít propustit, může to udělat hned. Zkušební doba skončí Robertovi za týden.

„Tak to se vám povedlo,“ konstatoval Prošek suše. „Řeknu vám to upřímně. Je to okouzlující žena. Jenom jste si měl ověřit, než nám sem někoho vpustíte, zda je dostatečně znalý, abych tak řekl, dvorské etikety.“

Černá můra. Přesně tak to proběhlo Robertovi hlavou. Měl ji upozornit! Přesto se z ředitelových slov zdálo – ač zněla trochu nevrle – že to nebude nepřekonatelný problém. Touto benevolencí ředitel právě potvrdil, proč mu podřízení přezdívají nejněžnější podobou jeho jména, Miloušek.

Hodiny terapeutického výcviku vytlačily nad povrch Robertova ega přímou asertivní otázku. „Urazilo vás to?“

„A to zase ne,“ zakabonil se Prošek. „Musím uznat, že ten nápad s věštěním se mi líbí.“ Škoda, že tohle kladné hodnocení mělo očividně zcela zásadní vadu na kráse. „Jen mi to nebylo, abych tak řekl, příjemné,“ připustil ředitel. „Víte, moc osobní... Ale možná má ta žena  pravdu.“

„Věštění je jako ruleta. Nikdy nevíte, jaké číslo na vás vyjde,“ odsouhlasil Robert. „Ale když se na to díváte jako na hru, je to docela zábava.“

Většina dospělých si ráda hraje. Díváme se na vědmu jako na kouzelníka, který se objevuje a mizí na nepochopitelných místech, a říkáme si, že je nesmysl takhle porušovat fyzikální zákony a zároveň si přejeme, aby to opravdu možné bylo. Chceme i nechceme věřit. Rádi bychom princip těch triků znali a zároveň je chápat nechceme, protože pak bychom byli ošizeni o moment překvapení. O krásné doufání, že se možná dá z té krabice reality uniknout, vznést se k oblakům jen tak bez křídel, stát se neviditelným. Třeba je opravdu možné úplně všechno, to jen my jsme doteď byli zbytečně přízemní.

Míla Prošek plácl Roberta přátelsky do ramen. „Máte pravdu, kouči. Jsem jen pošetilý blázen. Ta ženská mě vážně dostala. Trochu mě polekala, víte? Ale přece tomu nemůžu věřit. Je to jen zábava. Navíc jsem si – abych tak řekl – naběhl sám,“ připustil. „Nemusel jsem k ní chodit.“

Ten člověk byl vážně třída. Dobrej chlap! Profesionál v Robertovi si sice také uvědomil, že s ním bude muset zapracovat na jeho, aby tak řekl, parazitních výrazech, ale jinak byl eso!

Ulevilo se mu, že se jejich koberečkový rozhovor ocitl u konce.

„A kdy půjdete k tomu doktorovi?“ Ale ne, tuhle provokaci samozřejmě Robert z úst nevypustil. Ve skutečnosti ukázal na přetékající švédský stůl za sebou a změnil téma. „Ty krevety jsou úžasné, ochutnal jste je?“

V duchu se musel smát tomu, jak vynalézavá je lidská mysl. Původně chtěl upozornit na výbornou vepřovou roládu, ale v poslední chvíli, ovlivněn Biančinou věštbou, před Proškem výchovně vyloučil tučná masa. Že prý úžasné krevety! Ani se jich nedotkl. Sám se přecpal právě tím vepřovým a teď spokojeně praská ve švech.

Robert se starostlivě zadíval na skupinku, nyní pevně semknutou kolem Bianky. Salvy smíchu odtud vybuchovaly jako živý ohňostroj. Robert zaregistroval několik pobavených výkřiků: „Asi se jí líbíš, Tomáši! Tak závratný kariérní postup, jo?“

Bude to dobré, uklidňoval sám sebe. Určitě. Lidé se dobře pobaví, a protože si každý nejlépe pamatuje jen to, co se vztahuje k němu osobně, na nepovedenou ředitelovu věštbu se velmi rychle zapomene.

Duha

Bianka zapálila poslední svíčku a s hrdým pocitem se rozhlédla po čerstvě zrekonstruované meditační místnosti. V nastávajícím šeru pochmurného zářijového odpoledne působil relaxační prostor velmi útulně. Nová francouzská okna nabízela úžasný výhled do vzrostlé zeleně na její zahrádce. Jako oživlý romantický obraz Mistra Mánese.

Usedla do středu místnosti a nasávala tu příjemnou novou atmosféru. Starožitný nábytek s indickými motivy nádherně vynikl v kombinaci s šedým kamenem na stěnách. Do skříněk Bianka uložila cvičební pomůcky a také vonné tyčinky a esenciální oleje. Nad skříňku pověsila očisťující mandalu – ta její tu bude dlouho, ale buddhističtí mniši tuhle složitou nádheru plnou detailů nejprve hodiny a hodiny vytvářejí z přírodně obarveného mramorového písku, aby ji následně po vykonaném obřadu smetli do řeky nebo nechali rozfoukat ve větru – těžko si představit dokonalejší rituál pomíjivosti.

Na stěně naproti nechala Bianka namalovat duhu. Rozstříklé pruhy barev jemně vystupují z šedého podkladu. Sedm barev jako sedm čaker. Holky budou určitě nadšené, těšila se. Stejně jako ona! Určitě se tu budou cítit dobře, věřila, a budou se sem rády vracet.

Pochválila se za svůj nápad i následnou realizaci, protože to vůbec nebylo snadné. Musela si vzít půjčku. Úvěr bude splácet pět let. To znamená pět let úsporného života a obav, že to nezvládne.

Potřebovala by, aby na její hodiny chodilo pravidelně deset klientů, pak by to v pohodě splatila. Momentálně chodí jen pět, což je málo. Ale snad to bude lepší. Věčná nejistota podnikatele je holt daň za svobodu.

Biančin měsíční rozpočet je nyní tak našponován, že jí to vychází jen na nutné výdaje. Nesmí se stát nic nepředpokládaného. Musí prostě těch deset klientů na každou lekci sehnat. Pár jich snad po večírku v Bestu přibude. Čtyři ženské, kterým tam vykládala karty, se jí ptaly, jaké lekce nabízí a kde. Probudila v nich zájem, což bylo fajn, mohly by přivést další...

Pro svou dnešní meditaci si vybrala jedno ze svých nejoblíbenějších cédéček. Pak si uprostřed místnosti sedla na meditační polštářek a složila nohy do lotosového sedu. Nepřipadal jí nijak zvlášť složitý, ale věděla, že většina lidí s ním má obrovský problém, musí ásanu nahrazovat jednodušším sedem zkříženým. Celé lidstvo je tak neuvěřitelně zatuhlé a neohebné, pomyslela si. Fyzicky i duševně.

Nechala na sebe pozici působit. Několikrát se zhluboka nadechla a vydechla. Pak se spolu s jemnými tóny skladby podkreslené šuměním deště přenesla v mysli na svou meditační louku. Radostně se rozeběhla po zvlhlé trávě a nastavila obličej příjemné nebeské spršce. S uspokojením vnímala, jak se v každé kapce letící z nebe šťastně třpytí jiskřička života. Nastavovala tomu blahodárnému dešti tvář, roztahovala pro něj dlaně a vstřebávala každým pórem světelné poslíčky radosti. Tančila mezi nimi. Na měkoučkém travnatém koberci, mezi lučními květinami, jako skutečná víla. Žádný stvol se pod jejíma nožkama nezlomil. Čím byla mokřejší, tím se cítila spokojenější. Vstřebávala do kůže všechna světélka z kapek, až úplně celá zářila. Doslova jako anděl. Naplněná klidem, životem a hlubokým pochopením. Klienty sežene a dluhy zaplatí, cítila.

Jen jakoby zdálky vnímala, jak Biance sedící v relaxační místnosti jejího domu na Zbraslavi stékají po tvářích slzy dojetí. Poděkovala.

Pomalu, pomaloučku se vracela do přítomnosti. Ke svému dechu, svému tělu. Zahýbala prsty, zavrtěla se, oči nechávala zavřené. Ještě se jí zpátky tak docela nechtělo. Ke všem těm přízemním starostem, úvěrovým splátkám, do svého osamělého vdovského světa. Další hluboký nádech a výdech.

Až po několika minutách otevřela oči. Procitla do současného okamžiku, usmála se. Nyní si byla jistá, že si obstará další klienty. Nevěděla ještě jak. Ale v meditaci obdržela poselství, které ji uklidňovalo. Život každému z nás nabízí nepřeberné množství příležitostí – stačí si jich jenom všímat.

Vnímala v sobě spokojenost. Tohle místo čišelo úžasnou energií už předtím, v novém oděvu jako by se jeho moc ještě znásobila. V náruči přírody, v obklopení harmonických tónů a se sedmibarevnými duhovými schody do nebe připomínalo její relaxační centrum skutečné útočiště. Ostrůvek naděje uprostřed chaosu. Trochu přeháněla. Ale líbilo se jí to neskromné přirovnání, protože tak si to přála – vybudovat příjemnou oázu klidu, kde se rozbolavělým dušičkám podaří zavřít za sebou dveře vnějšího světa. Nechat negativismus venku. Probudit čistotu ve svém nitru.

Dosáhnout uvolnění při meditaci není vůbec snadné. Zůstat vědomý a přitom nepřemýšlet. Nechat své myšlenky volně plout v prostoru a pozorovat je, jako by patřily někomu jinému. Neřešit, co bude zítra. Musíme se to učit. A dnešní lidé nemají trpělivost, chtějí všechno hned. Ve skutečnosti je to píďalí prácička. Bez tréninku se ale nenaučíte nic, ani jezdit na kole, ani lyžovat, ani hrát na housle. S meditacemi i jógou je to stejné. Chce to čas, než na sobě člověk zaznamená první výsledky. Než se naučí správně dýchat, vnímat své tělo a uvolnit se. Očekávání je v tomto případě klínem. Přílišná snaha vrací tělo zpátky k napětí.

Protože se blížila pátá hodina, Bianka otevřela dveře na chodbu, aby nepřeslechla zvonek. Brzy přijde na svou individuální řízenou meditaci její sousedka Martina. Úterní odpoledne jí patřila už mnoho týdnů. Akorát těch několik posledních trávily u Bianky v obýváku.

Martina byla velmi plachá a uzavřená osůbka, takový lísteček ve větru se komíhající, nejistý a pochybovačný, mající strach z každého záchvěvu. Věřila si pouze v jedné věci, a tou byla její práce, tam stála pevně na nohách, ukotvena v chladné logice, zakořeněna do konkrétních a jednoznačných vysvětlení. Ve svém oboru, patologii, se běžně setkávala s mrtvými těly, i když většina její práce spočívala v rozboru tkání odebraných živým pacientům. Ironicky ji proto mnohonásobně více než pohled na rozříznutý mozek vyděsil rozhovor s prodavačkou o kvalitě zeleniny. Prostředí to bylo ovšem tak jako tak depresivní.

Martina k němu ladila dokonale. Jako obvykle přišla celá v černém. Proč si tohle lidé způsobují? Proč se dobrovolně halí do tmy svých negací a nepouští k sobě žádnou energii? Uzavírají se do svého nitra a v něm si pak sami pro sebe pláčou, jak je dnešní svět špatný – ale kdy byl podle nich lepší? Ve středověku nebo snad za druhé světové? Stěžují si, jak mají těžký život – ale kdo ho měl lehčí? Lady Diana nebo Václav Havel?

Bianka se vždy těšila na chvíli, kdy se její klienti dokáží s radostí dítěte sklouznout po své vnitřní duhové skluzavce. Tehdy teprve skutečně pochopí léčivou moc barev.

Než se s Martinou pustily do práce, chvíli si spolu povídaly. Martina vyprávěla, jak náročný týden za sebou má. Ve velké části tkání, které strčila pod mikroskop, bohužel objevila rakovinu. „Je mi pokaždé tak strašně, když si představím,“ líčila Biance, „že ten člověk tuhle diagnózu teprve obdrží... Vždycky si vzpomenu na maminku, jak ji to úplně zlomilo.“

Pohybovat se denně v takovém prostředí by nebylo snadné ani pro citově otrlého jedince, natož pak pro vnitřně zraněnou Martinku. Kdovíproč si někteří z nás způsobují traumata nevhodně zvoleným povoláním. Martina by se cítila mnohem lépe na výzkumném pracovišti, kde se místo stanovování diagnóz věnují hledání léčby. Měla její volba povolání svůj skrytý důvod? Chtěla se tímto způsobem vyrovnat se smrtí matky? Chtěla se naučit být silnější? Možná. Někdy nám prostě život postaví do cesty nabídku, které nedokážeme odolat, přestože tušíme, že nás svým způsobem zničí.

Bianka chytila Martinu za ruce. „Žádná situace není tak strašná jako to, co si o ní myslíme,“ konstatovala Bianka známou pravdu. „Všichni ti lidé nezemřou. Některé to možná dokonce nakopne. A ti, co podlehnou? Vždycky je to smutné, ale možná že život není konec... Čímž se já teď vracím zpátky na začátek. Žádná situace není tak strašná jako to, co si o ní myslíme.“

Patoložka přikývla. „Já vím. V myšlence je obrovská síla. Je to takový bludný kruh. Myslím si, že jsem slabá, a tak opravdu jsem. Když opravdu jsem, tak si ale nemohu přece myslet nic jiného.“

„Jenomže ty jsi ve skutečnosti mnohem silnější, než si myslíš,“ povzbuzovala ženu Bianka a připomínala jí. „Jen si vzpomeň na svou maminku. Byla jsi ještě holka, ale ty jsi jí pomáhala, podporovala ji, dodávala jí odvahu. Byla jsi neuvěřitelně statečná.“

„Vůbec ne, já nebyla statečná,“ odporovala Martina, „jen jsem se tak před ní tvářila. Ale jakmile jsem se ocitla o samotě, stal se ze mě srab.“

„Ale odvaha přece není ignorovat následky, odvaha právě je se jim postavit. A přesně to jsi dělala. Cítit se bezmocně není to stejné jako být bezmocný.“

Martina tiše vzdychla. Společně teď zamířily do nově předělané místnosti.

„A co tvé sny tento týden?“ změnila Bianka téma. Martinu už léta trápily noční můry.

Žena se smutně pousmála. „Ále, dneska zase apokalypsa.“

Co se dá dělat, alespoň že o tom otevřeně mluvila. Hodně dlouho si své hrůzostrašné sny schovávala pro sebe. Jako by se mohly zhmotnit do reálného světa, když o nich bude mluvit nahlas. Trochu se za ně styděla. Mnohé o ní prozrazovaly. S Biančinou pomocí se už zbavila několika fobií. Z hadů a pavouků, z létání, z nahoty.

Pustily se do práce. Dnes si Bianka pro Martinu připravila meditaci, při které se noří pod vodní hladinu a pozoruje podvodní svět. Symbolika podvědomí. Každý z nás si v něm schovává staré křivdy, nevyřešené spory a další více či méně utajované bolístky.

„Co tam vidíš?“ ptala se své klientky, zatímco sledovala měnící se rysy její tváře, napětí v hlase či v pozici těla.

„Je tu příjemně. Všude kolem plavou různobarevné rybičky. Spousta rybiček. Jsem jako potápěč.“

„Pořádně se kolem sebe rozhlédni. Nevidíš tam ještě něco?“

„Počkej... Jo. Na dně stojí nějaká truhla.“ Truhla. Něco zamčeného. Tajemství, strach, jasná symbolika nedořešeného problému.

„Zkus ji otevřít,“ nabádala Bianka.

„Nejde to.“

Samozřejmě že ne. Nikdy to není snadné. Duše si vytváří bezpečné zámky, za které schovává nepříjemnosti. Duše je pohodlná. Nechce řešit problémy a starosti, chce se bavit. Zamete problémy pod koberec, zavře do truhly, tváří se, že tam nejsou. Jenomže stejně jako přikrytá špína zůstává špínou, i neřešené problémy zůstanou pořád problémy. „Zkus to znovu,“ radí Bianka.

„Dobře. Jdu na to.“ Chvíle ticha. Martinin dech se začal zrychlovat. „Jsou tam chobotnice. Lezou ven. Fuj. Zavřu to. Rychle. Jsou odporný. Nechci je tady.“

„Myslíš, že by ti ublížily? Co by ti mohly udělat, kdyby byly venku?“

„Sežraly by mě,“ vyhrkne Martina.

„Nechala by ses?“ zní další otázka.

Už dříve si Bianka všimla, že Martininy můry často souvisely s nečinností. Tato sedmadvacetiletá žena, duševně spíš děvče, byla frustrovaná svou vlastní neschopností něco ve svém životě změnit. Ve svých snech často bezmocně pozorovala, že se na ni blíží nějaká katastrofa. Jednou tsunami, podruhé invaze mimozemšťanů. Nikdy ji nenapadlo situaci nějak zvrátit, ovládnout ji, utéct z ní. Pokaždé pouze čekala, až ji osud dožene a ona zemře.

Martinin dech se pozvolna zklidnil. „Nevím. Možná...“

„Opravdu bys nemohla vůbec nic udělat? Zkus vymyslet, jak by ses mohla bránit.“

„Prostě zavřu oči a počkám, až se rozplynou.“

Nechce ten problém vidět. Nechce si ho připustit.

„A co kdybys mohla utéct?“

„To by asi nepomohlo. Jsou rychlejší.“

„A co kdybys měla nějakou zbraň? Mohla bys s nimi bojovat?“

Chvíle váhání. „Asi ano. Jenomže já žádnou nemám. A stejně bych se bála, že se to nepovede.“

„Proč by se to nemělo povést? Možná stačí jen trochu odvahy...“

„Bylo by to určitě moc těžké... Možná bych mohla nad nimi vyhrát, odehnat je. Jenže já tam zpátky nejdu.“

Nebyla ještě připravená. Nevadí. Někdy příště se jim to třeba podaří. Bianka vede Martinu meditací dál. Společně dojdou na břeh jezera, roste tam lotosový květ. Tam se uklidní, načerpají sílu a vnitřní klid. Potom si má Martina představit, že dostala dárek. Něco, co se jí bude hodit, co právě teď nejvíc potřebuje.

„Je to trojzubec,“ říká Martina překvapeně, se zavřenýma očima.

„Víš, na co ho použiješ?“

„Ano. Je to symbol vládce vodní krajiny. Ochrání mě před potopou. Ovládám s ním veškerá vodstva. A také se dá použít jako zbraň na ty chobotnice. Nevím, jestli ho někdy použiju. Ale budu vědět, že ho mám.“

Než se spolu vrátily z nekonečného prostoru zpět do svých těl, Bianka řekla tiše: „Jsi vládce všech vod a také svého podvědomí.“

Martina se spokojeně usmála. „Skvělý pocit.“ Rysy v jejím obličeji teď působily zcela uvolněně. Až zase v její mysli převáží logika, trochu se to změní. Ale zatím ten stav naplněného vnitřního klidu trvá. Bianka milovala tenhle – byť dočasný – efekt. Jasně dokazoval, že to funguje.

S Martinou ušly od chvíle, kdy sem patoložka přišla poprvé, pořádný kus cesty. Tenkrát poprvé byla roztěkaná, nejistá, vyždímaná do poslední buňky v těle. „Nemám žádný důvod žít,“ tvrdila Biance. Ale nějaký mít musela, když přišla. Byl to ten nejdůležitější důvod, který máme všichni. Prožít svůj život naplno, zbytečně ho neutratit, nepromarnit. Naplnit ho zážitky, dojmy a smysluplností. Začít s tím vždycky musíme sami u sebe. V sobě. Tam se skrývá naše největší bohatství. Láska, celistvost, krása i zdraví. Martina na to šla dobře. Na rozdíl od těch, kteří hledali příčiny svých bolestí i zdroj uspokojení ve vnějším světě, měla šanci své štěstí najít.

Ženy se rozloučily a poté si Bianka šla nahoru do ložnice pro rozečtenou knihu. Nejraději by se ke čtení zavrtala do peřin, pošmourné počasí k tomu vyloženě svádělo, ale nakonec jí to připadalo příliš zoufalé. Kdovíproč je právě postel nejsmutnějším místem osamělých. Proč to není kuchyň nebo obývák? I tam přece sedí sama, i tam s ní ještě přede dvěma lety sedával její milovaný Enrico.

Když manžel zemřel, nemohla o jejich společné lůžko ani zavadit pohledem. Aby nevypadala Enricova půlka postele tak opuštěně, pořídila si obrovitý polštář i deku a od té doby je poctivě rovná doprostřed.

Bude ještě někdy toužit po jiném muži? Nebyla si jistá. Jednou svou částí nejspíš ano, potřebovala k někomu patřit, jako každý, jinak se ale té představě vzpírala. Žádný už nebude jako Enrico!

Zatímco sestupovala po schodech zpátky do obýváku – jeho útulnost momentálně znásoboval hořící krb – myslela na toho muže z Bestu. Tomáše. Na večírku ho zaregistrovala už ve chvíli, kdy si k ní přišel pro svůj výklad budoucnosti. Poté se s jeho pohledem setkala pokaždé, když dokončila další předpověď a rozhlédla se. Alespoň měla ten pocit. Kam se pohnula, tam ji pronásledoval. Na toaletu, k baru.

Zpočátku jí to bylo trochu nepříjemné, z takové intenzity bujel agresivní nátlak. Na druhou stranu – jak ubíhal čas a on se pořád o nic nepokusil, neoslovil ji, nepozval na drink, nevnucoval se s doprovodem domů – ji to z nějakého důvodu začalo bavit. Jako by archetyp jejího ženství volal po pozornosti – chtěl nasytit koketováním. Poslala muži jeden delší pohled zpátky. Nic víc. A přesto se spolu s ním zrodila i hříšná myšlenka...

Tomáš se nakonec vůbec neprojevil, byl úplně neškodný. Na rozdíl od Roberta, který se na ni zlobil za to, co řekla jejich řediteli. Zřejmě poprvé v životě viděla Roberta rozčileného. Snažila se mu porozumět. Na nové pracovní pozici mu hodně záleželo, dlouho si takové místo přál, samozřejmě se o něj bál.

Pokoušela se mu vysvětlit, že neudělala vůbec nic špatného, naopak. Proškovi zbýval už jen zbytek životní energie, musela ho varovat.

Její slova rozčílila Roberta ještě víc. „Ale takové věci se nedělají na veřejnosti,“ syčel mezi zuby, jak se snažil svůj výbuch tlumit.

„Tys mě ale na veřejnost pozval,“ namítla.

Nadskakoval nepochopením.

Pokusila se mu to vysvětlit jinak. „Copak ty bys nezachránil něčí život, kdybys měl tu možnost?“

„Ale to není fér,“ vystřelil zoufale. „Kdybych ho mohl vytáhnout z hořícího auta, tak bych se o to samozřejmě pokusil. Ale tys ho ve skutečnosti zachránit nijak nemohla!“

Věděla to. Za ta léta, co se znají, moc dobře věděla, že Robert patří k těm logicky uvažujícím bezvěrcům, kteří potřebují mít ke všemu hmatatelný důkaz. Jenomže tihle lidé, i kdyby ho měli přímo před očima, by ho stejně vůbec nevnímali. Znala tyhle typy, co si k ní chodili v nouzi pro pomoc, ale pak se zpěčovali proti všemu, co jim poradila. Považovali za nesmysl, aby jim od fyzických projevů nemoci pomohlo jejich vlastní přesvědčení. Pokud mají něčemu takovému věřit, musí jim nejprve Bianka dokázat, že taková zázračná síla existuje. Že tenhle princip funguje.

Nechápali to. Že víru musí najít v sobě, nikoliv v důkazu.

„A jak si tím můžeš být tak jistý, Robe? Jak můžeš vědět, že za pár dní Prošek opravdu nezemře?“

Seznámení

Ve svém chodovském 2+kk se Lucka teprve zabydlovala. Byl to její první byt v osobním vlastnictví. Z pronájmu, kde bydlela čtyři roky předtím, si přivezla pouze vlastní postel, jinak nic. Těšila se, že si konečně bydlení zařídí po svém. Už žádný prošoupaný gauč z osmdesátých let, staromódní skříň po prababičce Boženy Němcové ani country kýčovitý kuchyňský kout. Ale pěkný moderní byt, kde se bude cítit doma. Ne jenom jako doma.

Tolik milovala nakupování! Krášlila si jím téměř každou neděli. Nemusela nutně utrácet, vybírala si. Kochala se, přehrabovala, kreativně snila. Dnes si sjede na Zličín a pak se zastaví v Centru Chodov. Podívá se, pobaví, bude plánovat. Dnes má před sebou přesně takovou neděli – na jejím konci se šťastně unavená svalí do postýlky a sen o dokonalém domově bude pokračovat.

„Já nespim!“ zavrčel.

„Asi se ti něco zdálo!“

„No jo, už zmlkni.“

„To je v pohodě. Taky někdy mívám těžký sny.“

„Někam spěcháš?“

Návštěva

Rande

Kolaps

Hřbitov

Domov

Dluhy