DISIDENTI U MOCI

Česká cesta ke svobodě a demokracii

Copyright © Bourdon, 2025

Editor © Petr Hlaváček

Texty & rozhovory: Madeleine K. Albrightová,
Fredo Arias-King, Václav Bartuška, Jaroslav Bašta,
Kamila Bendová, Pavel Bratinka, Jan Dobrovský, Dominik Duka, Petr Hlaváček, Zdeněk Jičínský, Eda Kriseová, Daniel Kroupa, Martin Palouš, Petr Pithart, Petr Pospíchal, Jan Ruml,
Jaroslav Šedivý, Martin M. Šimečka, Petruška Šustrová,
Jan Urban, Alexandr Vondra, Michael Žantovský

Ilustrace na obálce © Kateřina Sidonová

Ilustrace v knize © Jiří Slíva

Fotografie: © Pavel Hroch; © Libor Sojka/ČTK (snímek
Martina M. Šimečky); © Ester Havlová (snímek Petra Hlaváčka)

ISBN: 978-80-7611-270-4

PROLOG

DISIDENTI JAKO SYMBOL ODVAHY A NADĚJE

Madeleine K. Albrightová (†)

Moje rodina uprchla z Československa do Spojených států po komunistickém převratu v roce 1948. Mnohokrát jsem přemýšlela o tom, jak odlišně by vypadal můj život, kdybychom zůstali. Jak bych se vyrovnávala s komunistickým systémem? Měla bych odvahu protestovat, anebo bych mlčela?

Když o těchto otázkách přemýšlím, často si vzpomenu na příběh o jednom disidentském vůdci, který se setkal se starým přítelem, aby ho požádal o pomoc. „Rád bych ti pomohl,“ řekl mu jeho přítel, „ale víš přece, že nemohu, protože mám děti.“ A disident odpověděl: „Mlčel bych jako ty, ale víš, že nemohu, protože mám děti.“

Kniha Disidenti u moci je souborem esejů těch, kteří nemlčeli, a mnozí z nich byli kvůli tomu pronásledováni. Jejich odvaha a odhodlání pomohly svrhnout totalitní systém a sametovou revolucí zahájili nový začátek svobody v Československu.

Jejich příběhy připomínají represe z komunistických časů, ale také radostné okamžiky osudových dnů roku 1989. Nikdy nezapomenu na vlastní pocity, když jsem v televizi viděla jásající davy skandující hesla a zvonící klíči na Václavském náměstí. „To je ono,“ vzpomínám si, jak jsem si nahlas říkala s úžasem, radostí a úlevou. „Díky Bohu!“ Psal se 24. listopad 1989. Měsíc předtím byl zatčen dramatik a disident Václav Havel. O měsíc později měl být inaugurován prezidentem nového Československa.

Havel předvídal, že čas triumfu nenastane navzdory represím, jimiž jeho lid trpěl, ale právě kvůli nim. V textech, za které byl uvězněn, varoval komunistický režim, že snahou potlačit lidskou touhu po svobodě odsoudil vlastní systém k zániku. Výsledkem bylo hnutí, které svrhlo brutální vládu nikoli v duchu pomsty, ale v duchu potvrzení demokratických institucí a hodnot.

Ačkoliv se tato změna zdála být náhlá, ze svých cest do Československa v osmdesátých letech jsem věděla, že byla výsledkem dlouholeté tiché činnosti sítě disidentů. Nejznámějším z nich byl Havel, ale existovalo mnoho dalších spisovatelů, intelektuálů, umělců a aktivistů bojujících za lidská práva, kteří se věnovali věci svobody často s velkým osobním rizikem. Opakovaně jsem si kladla otázku, jak disidenti mohli vědět, komu bylo v době komunismu možné důvěřovat. Pravdou je, že to nikdy nevěděli.

Poznávat disidenty, hostit je ve svém domě ve Washingtonu a poslouchat jejich příběhy bylo jedním z největších potěšení mého života. Jejich generace už stárne a nadšení, které vítalo šíření demokracie, dávno vyprchalo. Příliš mnoho lidí na příliš mnoha místech dnes považuje svobodu, na kterou si zvykli, za samozřejmost. Nyní, několik desítek let po zveřejnění Charty 77
a sametové revoluci, je čas připomenout lidem oběti přinášené ve jménu demokracie. Je čas, aby byly příběhy disidentů znovu vyprávěny.

Disidenti byli do značné míry produktem místa a doby, v nichž žili, ale pravdou je, že mysleli, mluvili a jednali ve jménu zásad, které budou vždy a všude důležité. Proto jejich slova, jak jsou zaznamenána v knize Disidenti u moci, budou dlouho přetrvávat jako symbol odvahy a naděje.

Madeleine K. Albrightová (1937–2022) byla americká politička, diplomatka a politoložka, jejíž rodina emigrovala v roce 1948 po komunistickém převratu z Československa. V letech 1993–1997 působila jako velvyslankyně USA při OSN a zasedala v Radě bezpečnosti OSN, v letech 1997–2001 zastávala úřad ministryně zahraničních věcí Spojených států amerických. Pojilo ji osobní přátelství s Václavem Havlem a dalšími českými a středo-
evropskými disidenty, podporovala demokratickou transformaci střední Evropy a její emancipaci od imperiálního poručníkování ze strany Moskvy. Významně se zasloužila o integraci Česka do západních struktur, včetně Severoatlantické aliance. V roce 1997 jí prezident republiky Václav Havel propůjčil Řád bílého lva jakožto nejvyšší české státní vyznamenání.

MOC BEZMOCNÝCH? DISIDENTU MOCI?

Petr Hlaváček

Před 35 lety padla Berlínská zeď, začalo se hroutit sovětsko-ruské impérium a Češi vykročili na cestu ke svobodě a demokracii. Jaká byla v tomto procesu úloha českého disentu a Charty 77? Byl disent překvapen mocí, která se mu nabízela? A nerezignoval na ni příliš brzy? Co jsou největší úspěchy a chyby někdejších disidentů, kteří byli u moci během transformace totalitního státu v liberální demokracii s tržním hospodářstvím? Byl Václav Havel roztržitý intelektuál, nebo politik a státník s organizačními schopnostmi a autoritou? Jak se česká společnost vyrovnává s komunistickou minulostí? Čím může být disidentská zkušenost inspirativní pro nynější odpůrce autoritářských a totalitních režimů? Je dědictvím českého disentu důraz na univerzální lidská a občanská práva? V jaké kondici se nachází česká demokracie a západní civilizace?

To jsou otázky, k nimž se vrací kniha s názvem Disidenti u moci. Česká cesta ke svobodě a demokracii, jejíž vznik inicioval už v letech 2013–2015 americký politolog Fredo Arias-King, kterého pojí četná přátelství s někdejšími středoevropskými a českými disidenty. Oslovil podle vlastního uvážení a preferencí několik osobností s disentem různě spojených, aby ve svých esejích popsaly zkušenosti ze zápasu s totalitní mocí a následným přechodem k demokracii. Vznikly tak texty, v nichž intelektuálové a bývalí disidenti Daniel Kroupa, Petr Pithart, Zdeněk Jičínský (†), Eda Kriseová, Jaroslav Šedivý (†), Jan Ruml, Jaroslav Bašta (†), Petruška Šustrová (†), Dominik Duka, Michael Žantovský, Alexandr Vondra, Martin M. Šimečka, Petr Pospíchal, Václav Bartuška a Martin Palouš reflektují zmíněnou problematiku z často nečekaných perspektiv.

Ovšem v uplynulém desetiletí 2014–2024 se globální poměry proměnily a získaly zcela novou dynamiku, byť často se známými rysy. Rusko se v čele s diktátorem a válečným zločincem Putinem naplno vrátilo k obludně agresivní tradici ruského imperialismu a rozpoutalo genocidní válku proti svobodomyslné Ukrajině a svobodnému světu. Naše hodnotově, morálně a politicky rozkolísaná západní civilizace je předmětem neskrývané nenávisti nejen ze strany Ruska, ale též Číny, monstrózního totalitního impéria, jehož komunistické elity sní o globální dominanci. Přesto ani esejistická část knihy vůbec nezestárla, zůstala autentickým osobním svědectvím jednotlivých autorů a autorek, přičemž obsahuje celou řadu překvapivě aktuálních postřehů a podnětů.

Ačkoliv se náš knižní projekt, jehož realizaci a finalizaci jsem jako editor převzal na jaře 2024, rodil pozvolna a složitě několik let, není výsledná kniha pouhou kronikou obtížné transformace satelitů a gubernií sovětsko-ruského impéria ve svobodné a suverénní země, ale zároveň se rozvinula v pokus o decentní reflexi posledního desetiletí, kdy se znovu rozhořel zápas svobody a demokracie s ujařmením a totalitarismem. Specifickým způsobem se to zrcadlí v rozhovorech, které jsem vedl s některými členy autorského týmu a dalšími disidenty a intelektuály, totiž s Danielem Kroupou, Janem Urbanem, Martinem Paloušem, Petrem Pithartem, Pavlem Bratinkou, Edou Kriseovou, Michaelem Žantovským, Kamilou Bendovou a Janem Dobrovským.

Úvodní slovo napsala před časem zesnulá americká politička Madeleine K. Albrightová, autorem shrnujícího eseje je americký politolog Fredo Arias-King, iniciátor vzniku této pozoruhodné publikace. Autorkou ilustrace na obálce je Kateřina Sidonová, která svým ztvárněním chtěla vyjádřit dialogičnost uvnitř někdejšího disentu i nutnost plurality v občanské společnosti hlásící se ke svobodě a demokracii. Publikaci provázejí portrétní fotografie disidentů od Pavla Hrocha, pořízené už před deseti lety. A rovněž karikatury výtvarníka Jiřího Slívy, jež jsou poučenými a vtipnými glosami specificky českého přechodu od totalitarismu sovětského typu k liberální demokracii západního střihu – se všemi jejími slabinami a nedostatky.

Latinské slovo dissidere, alespoň v klasické latině, znamená být něčemu vzdálen, neshodovat se, svářit se a nesouhlasit. Jenže disidenti vzdorující tlaku komunistické diktatury, která se spojením s expanzivním ruským imperialismem oděla do sovětského hávu, neprojevovali pouze jakýsi moralizující odstup od represivního režimu, nýbrž odvážně a houževnatě v konfrontaci s vlastním kolísáním a slabostí trvali na lidské a občanské důstojnosti pro sebe i celou společnost. I proto představoval tehdejší disent na prvním místě mravní, nikoliv jen úzce politický postoj.

Václav Havel kdysi ve svém eseji Moc bezmocných z roku 1978 napsal, že „disidentem se člověk nestává tak, že se jednoho dne rozhodne pro tuto svéráznou kariéru, ale proto, že vnitřní odpovědnost kombinovaná s celým komplexem vnějších okolností ho prostě do tohoto postavení uvrhne: je vyhozen z existujících struktur a postaven do konfrontace s nimi. Na začátku nebylo nic víc a nic míň než úmysl dělat dobře svou práci – a na konci je cejch nepřítele.“ A filosof a někdejší exulant Václav Bělohradský v roce 2014 u příležitosti 25. výročí pádu Berlínské zdi podotkl, že disident se „liší od odpůrce nějakého režimu tím, že se nesnaží vyměnit jeden režim za druhý, socialismus za liberalismus například, nebojuje za jednu politickou alternativu, ale hájí prostor, v němž mohou alternativy vznikat – hájí podmínky působení svobodného rozumu ve společnosti.“ Disident opravdu není ten, kdo ve jménu jakési „jediné správné“ ideologie nesouhlasí s nějakým režimem, jak dnes vyhlašují všemožní „konzervativci“ a „progresisté“. Nejde mu totiž o nic menšího než právě o svobodu, a tudíž i ideovou pluralitu.

Publikace Disidenti u moci. Česká cesta ke svobodě a demokracii rozhodně nebyla zamýšlena jako ucelený pohled na dějiny disentu v komunistickém Československu a sovětském bloku ve druhé polovině 20. století. Představuje spíše konglomerát esejů a reflexí dialogického charakteru, které by mohly čtenáře podněcovat k přemýšlení nad palčivými problémy občanské společnosti a demokratického vládnutí v českém, evropském i globálním kontextu. Zároveň jde o vyjádření respektu k někdejším disidentům a solidarity k těm, kteří i nyní hájí lidská a občanská práva tváří v tvář novým totalitním a autoritářským režimům.

Disidenti, odvážní mužové a ženy, jimž i nyní jde o život v pravdě a svobodu, rozhodně nejsou bezmocní, byť prvoplánově po moci netouží. A nebude tudíž podle mne ani příliš patetické, když v této souvislosti připomenu výrok z jednoho z prezidentských projevů Václava Havla, který je nejen stále platný, ale především navýsost aktuální: „Lhostejnost k druhým a lhostejnost k osudu celku je přesně tím, co otevírá dveře zlu.“

doc. PhDr. Petr Hlaváček, Ph.D.,

ředitel Odboru výzkumu a vzdělávání v Ústavu pro studium totalitních režimů

Praha, Café Louvre, podzim 2024

ESEJE O DISENTU

A CESTĚ
K DEMOKRACII

TOTALITARISMUS, ČESKOSLOVENSKÝ DISENT A POLITIKA

Daniel Kroupa

Při diskusích se studenty a mladými historiky se občas setkávám s nedorozuměním, podle kterého byl disent opozicí vůči komunistické diktatuře. Vysvětluji jim, že komunistický režim nebyl žádnou diktaturou, ale totalitním režimem, a disent tudíž nemohl být opozicí, protože ta je vůči takovému režimu dlouhodobě nemožná. V diktátorských režimech ovládá a terorizuje jednotlivec nebo hrstka jednotlivců násilím většinu společnosti, v totalitním režimu je tomu jinak: na útlaku a teroru se určitým způsobem podílejí všichni. Vládnoucí strana donutí celou společnost, aby se více či méně na jejích zločinech podílela.

Totalitní ideologie a hnutí

Je třeba vědět, že demokratické státní zřízení se promění v totalitní tím, že se ujmou vlády totalitní strany. V demokratické společnosti tyto organizace působí jako ostatní politické subjekty, ve skutečnosti však nesledují běžné politické cíle, ale radikální proměnu státu a celé společnosti. Odmítají demokratickou politiku jako jalovou diskusi a po převzetí moci ji nahradí předem naplánovaným postupem k uskutečnění své utopické vize. Totalitní ideologie se od sebe navzájem zajisté v mnohém liší, jedno však mají společné: ideální utopickou vizi dokonale sjednocené společnosti. Takovou jednotu lze nastolit tím, že se odstraní velký nepřítel lidstva, kterým jsou v komunismu vlastníci výrobních prostředků, v nacionálním socialismu Židé a v islamismu nevěřící. Velký nepřítel je příčinou všeho společenského zla a utrpení.

Totalitní ideologové slibují, že jakmile se podaří nepřítele porazit a společnost sjednotit, vytvoří se absolutní moc, která uskuteční vše, o čem lidstvo dosud mohlo jen snít ve svých náboženských představách. Možnost podílet se na uskutečňování takového „nebe na zemi“ poskytuje vykořeněným lidem, kteří ztratili víru v transcendentního Boha a jeho království, náhradní náboženský prožitek a novou identitu člena avantgardního hnutí. Jako osamělí jednotlivci v moderní atomizované společnosti nebyli nikým, jako členové strany, která naplňuje odvěké tužby lidstva, se stávají vším.

Ano, právě totalitní strana je předobrazem absolutní moci sjednoceného lidstva, a proto musí sama vykazovat jednotu. Aby uspěla, musí se podobat bojové jednotce: být centrálně řízená a vyžadovat od svých členů naprostou poslušnost. Diskuse ve straně je přípustná před rozhodnutím, která vykonávají povolaní, potom už se jenom rozhodnutí realizuje. Objeví-li se přece odlišný názor, je nutné přimět jeho nositele odvolat co nejrychleji, a pokud tak neučiní, musí být zlikvidován.

Totalitní strana, v našem případě komunistická, tak v sobě obsahuje prvky režimu, který chce nastolit. Dostane-li se v nějakém státě k moci, rozšíří postupně svou centralizovanou organizační strukturu na celou společnost. Tato strana neuznává omezený mandát z demokratických voleb, protože je přesvědčena, že plní historickou misi, a proto si nárokuje trvalou „vedoucí úlohu“ ve státě i ve společnosti. Všechny složky toho, co se v demokracii nazývá občanskou společností, tak mohou existovat, jen pokud přijmou vedoucí úlohu této strany a zcela se podřídí jejímu řízení.

Občan jako rukojmí totalitní strany

O tom, kdo bude například vedoucím rybářského spolku anebo povede jednotné odbory, dokonce i o tom, kdo bude předsedou jiné povolené politické strany, rozhoduje jedině vedoucí strana. Právě tak je věcí stranického rozhodnutí, kdo bude vedoucím obchodu se zeleninou, ředitelem oceláren či rektorem univerzity. Na druhé straně každý občan je rukojmím strany také proto, že ona je jediným zaměstnavatelem v zemi, a když si to s ní rozhází, nesežene odpovídající zaměstnání ani on, ani členové jeho rodiny. Na každého je od základní školy veden „kádrový“ spis, do kterého se zaznamenávají všechna jeho hodnocení, jeho postoje ke společenskému zřízení a jeho prohřešky.

Ve chvílích nástupu a vzepětí totalitní moci nestačí, aby občan nekonal žádnou „protistátní a protistranickou“ činnost. Za projev neloajality se považuje i to, že výslovně a veřejně nedává najevo své nadšení z politiky strany. Totalitní režim má v této fázi většinovou podporu aktivní části společnosti. Každý, kdo se neúčastní masových manifestací na podporu strany, kdo nevstoupí do jednotných odborů a do některé z organizací řízených stranou, kdo odmítne podepsat rezoluci požadující tresty smrti pro dopadené „zrádce“, kdo neoznámí podezřelou činnost, je sám podezřelý a dříve či později bude dopaden.

Tajná policie má všude své špicly, kteří sledují, co se kde děje, ale také sami provokují projevy nesouhlasu, aby mohli následně odhalit zrádce. Kdo chce zvýšit své šance na přežití a na průměrný život, snaží se nějakou formou připojit k vládnoucí moci anebo alespoň předstírá naprostou loajalitu. V takových poměrech je veřejná opoziční činnost nemožná a každý pokus o ni, dokonce i neprokázaný, končí přinejmenším dlouholetým vězením. Násilný či nenásilný ilegální odpor proti totalitnímu režimu je za takových podmínek krajně nesnadný, protože nenachází podporu u vystrašeného obyvatelstva, které se obává zostřených represí.

Naštěstí i totalitní režim má své vývojové fáze a po revolučním teroru vždy následuje období upevňování moci, pak období neúspěšného uskutečňování revolučních cílů, doba stagnace, vystřízlivění a eroze mocenských struktur, která v případě československého komunismu vyústila v krizi systému, v pokus o reformy známý jako Pražské jaro, sovětskou invazi a období potlačení reforem a vyloučení reformátorů, konsolidaci mocenských struktur a „normalizaci“. Následovala další stagnace, případně nová krize, masové projevy nespokojenosti, sametová revoluce a definitivní pád totalitního režimu. Každá z těchto fází přinášela jiná rizika a poskytovala jiné možnosti. Disent se zrodil v období „normalizace“ po krizi, kdy se režimu díky masové pasivitě obyvatelstva nepodařilo zcela obnovit bývalé mocenské opory a kdy v rámci sovětské politiky „uvolňování napětí“ nemohl používat stejně brutální prostředky represe jako v období nástupu.

Totalitní režim v Československu

V Československu se komunistická strana dostala k úplné moci 25. února 1948 a ihned začala s likvidací politických protivníků. Již předtím si uvnitř ostatních politických stran vytvořila páté kolony, které se chopily vedení v okamžiku, kdy komunisty řízená tajná policie (StB) pozatýkala jejich demokraticky zvolená vedení. Politickou činnost nahradilo členství těchto stran spolu se sjednocenými odbory a s dalšími organizacemi ve střechové organizaci nazývané Národní fronta (ta ostatně vznikla už v roce 1945), v níž komunisté zaujímali vedoucí postavení: rozhodovali o tom, kdo bude „zvolen“ do vedení těchto stran a organizací, a také o tom, jakou „politiku“ budou provádět.

Veškeré „volby“ napříště znamenaly výběr z jediného kandidáta či z jediné kandidátní listiny. Ve „volbách“ do parlamentu volič obdržel kandidátní listinu sestavenou komunisty a tu v obálce slavnostně vložil do volební urny. Neúčastí ve volbách či snahou vyškrtat některé kandidáty se občan vystavoval riziku represe. Výsledkem takových „voleb“ bývalo příslovečných 99,9 %
hlasů na podporu komunistické politiky.

A o jakou politiku se jednalo? Šlo o „znárodnění“ veškerých továren, obchodů, restaurací, tedy všech soukromých firem. Během jediného měsíce komunisté ovládali 95 % průmyslu a tento proces pokračoval. Do vedoucích funkcí byli dosazeni komunisté a celé národní hospodářství bylo řízeno pomocí centrálního plánu, který každému podniku ukládal, kolik má vyrobit či prodat zboží. Centrálně plánované hospodářství, které se opíralo o pracovní povinnost občanů, nejenže celkově zaostávalo za tržními (kapitalistickými) ekonomikami, ale uvnitř plodilo trvalý nedostatek základních životních potřeb na jedné straně a nevídané plýtvání zdrojů na straně druhé.

Pokus o „demokratický“ socialismus

Hospodářské neúspěchy však vedení komunistické strany připisovalo nepřátelům, kteří se „z minulosti či ze zahraničí snažili narušit budovatelské úsilí pracujícího lidu“. Tyto údajné nepřátele odhalovala pomocí svých agentů Státní bezpečnost a probíhaly s nimi neustálé soudní procesy. Převážně nevinní lidé v nich byli odsuzováni k drakonickým trestům. Brutalitu porevolučního období v padesátých letech vystřídalo pozvolné uvolňování v letech šedesátých, kdy se uvnitř komunistické strany zformovalo reformní křídlo, které se pak v roce 1968 pod vedením Alexandera Dubčeka pokusilo o uskutečnění „demokratického socialismu“.

Tento pokus, podporovaný širokou veřejností, byl 21. srpna 1968 potlačen sovětskou invazí se symbolickou podporou armád dalších komunistických států. Sovětské vedení dosadilo do čela vládnoucí komunistické strany Gustáva Husáka a další sobě oddané neostalinské kádry. Tito lidé pak provedli radikální čistky ve straně a obnovili její „vedoucí úlohu“ v průmyslu, školství, kultuře a ve společenských organizacích. Z komunistické strany bylo vyloučeno 327 000 lidí a o zaměstnání přišlo asi 350 000 lidí. Na rozdíl od padesátých let se však normalizační režim nemohl spoléhat na masovou podporu. Široká veřejnost se ponořila do pasivity a lidé se věnovali soukromým zájmům. Mluvilo se o jakési tiché dohodě Husákova režimu s občany. Vy nebudete veřejně protestovat a my vás v soukromí necháme žít mírně konzumním životem. V této atmosféře se rodil disent v prostředí rozmanitých skupin obyvatelstva, které se nechtěly nebo nemohly konformovat.

V komunistickém Československu v letech 1948–1989 bylo z politických důvodů popraveno 248 osob, na hranicích bylo zastřeleno 145 lidí, odsouzeno 205 486 osob a ve vězení zahynulo zhruba 4 500 lidí; 21 440 osob bylo zařazeno do táborů nucených prací a do tzv. vojenských „Praporů technické pomoci“ dalších 22 000 lidí. Statisíce osob byly pronásledovány zabavením majetku bez soudního rozhodnutí, vystěhováním z bytu, přeřazením na práci s nejnižší kvalifikací apod. Přes
170 000 lidem se podařilo uprchnout do zahraničí.

Československý disent

V mezinárodní politice Husákův režim (1969–1989) důsledně sledoval politiku Sovětského svazu, který v sedmdesátých a osmdesátých letech usiloval o tzv. „uvolňování napětí“ a potvrzení svojí sféry vlivu ve střední Evropě. Toho se mu podařilo dosáhnout po dlouhých jednáních v Závěrečném aktu z Helsinské konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě podepsaném 1. srpna 1975. Tento dokument ovšem obsahoval i pasáž o lidských právech a povinnosti učinit tato práva součástí právního řádu signatářských zemí.

Československo tak učinilo nikoli zákonem, ale podzákonnou normou nižší právní síly, vyhláškou Ministerstva zahraničí
č. ١٢٠/١٩٧٦. O tento dokument se opíralo v zahraničním tisku a v samizdatu zveřejněné prohlášení s názvem Charta ٧٧,
požadující dodržování těchto závazků o lidských právech a podepsané několika sty známých osobností. Signatáři Charty ٧٧, k nimž se postupně přidávali další, vytvořili neformální společenství, které se stalo krystalizačním jádrem disidentského hnutí.

Disent, jako specifická forma odporu vůči komunistickému totalitnímu režimu, v níž se účastník vystupoval veřejně se svým plným jménem, mohl existovat pouze díky dvěma příznivým okolnostem. Zaprvé, komunistický režim musel navenek udržovat propagandistickou fasádu úspěšného uskutečňování ideologické utopie, totiž budování komunismu, a nemohl si dovolit tento obraz narušovat represemi velkého rozsahu. Zadruhé, komunistický režim byl nucen z důvodu zahraničně-
politických závazků omezit represivní akce vůči disidentským obráncům lidských práv a zároveň připustit určitou míru otevřenosti vůči zahraničním médiím (zejména zahraničním rozhlasovým stanicím BBC, Hlas Ameriky, Svobodná Evropa), která informovala československé posluchače o probíhajících disidentských iniciativách a represích režimu, čímž suplovala roli veřejnosti.

Disent jako živé společenství

O rozporu mezi ideologickým obrazem, který předkládala komunistickou státostranou řízená média vlastnímu obyvatelstvu, a společenskou realitou, s níž se občan setkával v každodenním životě, se příliš nemluvilo. Především proto, že každý poukaz na něj, pronesený i v soukromí, byl trestný. Režim každý den v médiích deklaroval, že „reálný socialismus“, který uskutečňuje, představuje hospodářsky, sociálně, kulturně nejrozvinutější formu společnosti a jeho občané požívají nejvyšší míru práv a svobod na světě. Disidenti se ovšem chovali svobodně, jako by byl tento obraz komunistické propagandy pravdivý, a bránili se vůči šikaně tajné policie poukazem na platnost vyhlášky o lidských právech.

Disidenti jednali veřejně a striktně v rámci platných zákonů. Okamžitě však také zveřejňovali prostřednictvím zahraničních médií všechny případy, kdy došlo ke zjevnému porušení deklarovaných lidských práv občanů. Právě zveřejňování konkrétních případů vadilo komunistickým vládcům nejvíce. Režim označoval za protistátní činnost, když disidenti například zveřejňovali průběh politicky motivovaných procesů a jejich rozsudky nebo referovali o nezákonných postupech tajné policie StB.

Pro represivní aparát by zajisté nebylo nic těžkého pozatýkat stovky či tisíce disidentů a poslat je na dlouhá léta do vězení či do internace. Pak by se ale zhroutil pozitivní ideologický obraz „socialistické společnosti“, čímž by režim ztratil své ideové příznivce v zahraničí a u domácího obyvatelstva vyvolal ještě větší pasivitu. Takový zákrok by pro západní signatářské země helsinského Závěrečného aktu navíc znamenal jeho spektakulární porušení. Zpochybnění jeho platnosti si ovšem nepřál Sovětský svaz, který potřeboval jak bezpečnostní garance, tak obchodní výhody pro své upadající hospodářství.

Proto se komunisté v Československu neodvažovali proti disentu velkých zákroků, které by vyžadovaly schválení sovětských patronů, a volili tzv. salámovou metodu postupného zastrašování jednotlivých skupin a zatýkání jednotlivců. Tímto způsobem se ale režimu nemohlo podařit disent rozprášit, protože vnější ohrožení, vzájemná solidarita a podpora stmelovala jeho účastníky do neformálního, ale živého společenství, které nahrazovalo organizační struktury. Pro lidi zvnějšku nebylo riziko účasti na disidentských aktivitách tak velké, aby je odrazovalo od spolupráce či přímé účasti. Totalitní mentalita vládců komunistického Československa, zákazy a vyhazovy ze zaměstnání vyráběly disidenty i z lidí, kteří jimi původně být nechtěli: z nezávislých umělců, hudebníků, spisovatelů, herců, ekologických a mírových aktivistů.

Disent a politický program

Protože disent nemohl být a nebyl politickou opozicí ve smyslu, jaký má v demokratické společnosti, neformuloval dlouho žádný společný konsistentní politický program a nevznášel ani žádné mocenské nároky. Disent tedy představoval neorganizované společenství lidí, kteří osvědčovali odhodlání zastat se sebe navzájem a všech nespravedlivě pronásledovaných občanů, bez ohledu na jejich sociální postavení, náboženství či politické názory. V tomto společenství, složeném z malých komunit, se ocitali lidé tak diametrálně odlišní, že by v běžném životě k sobě jen stěží dokázali nalézt cestu.

Viděno zpětně se jeví jako nepochopitelné, co mohla mít společného historička umění, uvězněná v padesátých letech na patnáct let pro své demokratické smýšlení, s bývalým důstojníkem tajné komunistické policie, který velel ozbrojeným jednotkám, jež tyto politické vězně hlídaly a střílely je na útěku. Jak mohl pociťovat solidaritu katolický kněz, rovněž vězněný v padesátých letech, s profesorem marxismu-leninismu, autorem knih propagujících ateismus? Co by si mohl říci řidič autobusu s bývalým ministrem zahraničí? Disent v jeho rozmanitosti spojovala, kromě společného ohrožení, společného úsilí o uznání a dodržování lidských práv, solidarity, i nesmírná vzájemná tolerance.

Dostat se do konfliktu s komunistickým režimem bylo snadné i bez osobního přičinění. V mém případě to v druhé polovině šedesátých let způsobila slohová práce na střední škole, v níž jsem si na výzvu učitele, abychom napsali, co se nám kolem nás nelíbí, dovolil vyjádřit několik kritických poznámek o fungování státu. Práce se omylem dostala do rukou ředitele a rozběhlo se řízení o mém vyloučení ze školy. Zastali se mě umírnění komunisté, kteří se půl roku poté přidali ke generálnímu tajemníkovi komunistické strany Alexanderu Dubčekovi a jeho reformám. Aniž jsem si dělal velké iluze o „demokratickém komunismu“, vyvolalo pražské jaro proto i mé naděje na zavedení některých občanských svobod a určitých demokratických prvků, v čemž jsem jej podporoval.

Sovětská invaze, potlačení reforem a vyloučení reformátorů z komunistické strany bylo pro mě a pro mnoho mně blízkých lidí velkým zklamáním. Proto jsme jakoukoli aktivní spolupráci s Husákovým režimem považovali za kolaboraci. K tomu, jak se za této situace chovat, poskytl vodítko filosof Jan Patočka, který se později s Václavem Havlem stal mluvčím Charty 77, zásadou: „Živit se prací, ne kolaborací.“ Dobrovolně i nedobrovolně se tak chovali středoškolsky a vysokoškolsky vzdělaní lidé, filosofové, sociologové, historici, když přijímali převážně dělnické profese a svým oborem se zabývali v soukromí.

Na akademické úrovni a ve všech kulturních, vědeckých a vzdělávacích institucích byl povolen pouze marxismus-leninismus. V soukromých domovech proto vznikaly studijní skupiny filosofů, teologů, historiků a dalších odborníků, kteří měli zakázáno působit nejen na univerzitách, ale ve všech vzdělávacích institucích, tzv. „bytové semináře“ a „létající univerzity“, rozvíjela se samizdatová literatura, malířské a sochařské výstavy probíhaly v soukromí a později i bytová divadelní představení.

Jak jsem se stal disidentem

Zájem o filosofii mě přivedl do okruhu Patočkových studentů, kteří poté, co musel opustit Univerzitu Karlovu, se s ním scházeli na přednáškách a seminářích v soukromých bytech. Bylo přirozené, že po zveřejnění Charty 77 jsem k ní připojil svůj podpis, protože jsem s obsahem souhlasil a také jsem chtěl podpořit svého učitele, který se vedle Václava Havla a Jiřího Hájka stal jejím mluvčím. Disidentem jsem se stal v okamžiku, kdy byl můj podpis publikován v dokumentu Charty 77 a moje jméno zaznělo v zahraničním vysílání. Následovaly výslech StB, výhrůžky a zastrašování. Stal jsem se „prověřovanou osobou“ a později „nepřátelskou osobou“. Každý, kdo věděl o mém podpisu, předpokládal, že jsem sledován, a zvažoval, zda pro něj styk se mnou nepředstavuje příliš velké riziko.

Moje sociální okolí se začalo proměňovat; jedni přátelé se mi začali vyhýbat, jiné jsem naopak získal. Podpis Charty 77 mě osvobodil od všeho nepravdivého předstírání; nyní jsem se nemusel bát, že budu pronásledován, když nějak projevím svůj názor, protože jsem ho už projevil – najednou jsem mohl říkat otevřeně, co si myslím. Skutečnost, že mě režim pokládal za nepřítele, však také znamenala velkou existenční nejistotu provázenou nepřetržitou úzkostí: Kdy si pro mě přijdou a jak postihnou mé blízké? Zvládat tento prožitek duševního napětí mi pomáhala náboženská víra, k níž jsem dospěl již na počátku sedmdesátých let. Konverze ke katolicismu mě navíc přivedla do prostředí „podzemní církve“, do komunit okolo kněží, kteří měli za sebou desetiletí věznění, kteří měli pod trestem nového věznění zakázán výkon kněžské funkce a kteří se nebáli přesto ve své činnosti pokračovat. Někteří z nich rovněž podepsali Chartu 77 a aktivně působili v disentu.

Tajná policie znemožňovala jakékoli větší shromáždění, a proto byl disent roztříštěn do mnoha více či méně uzavřených skupin, které propojovali jednotlivci. Patřil jsem k organizátorům filosofických a teologických seminářů, z nichž nejvýznamnější se scházel každé druhé pondělí v historické budově Všehrdova mlýna na pražské Kampě, a nesl proto název Kampademie. Patřili k němu lidé, kteří v období po sametové revoluci sehráli významnou roli nejen v české politice: Václav Havel a jeho bratr Ivan Havel, Tomáš Halík, Radim Palouš a jeho syn Martin Palouš, Pavel Bratinka a další. Po Havlově návratu z vězení jsme každý rok konali filosofická sympozia v jeho chalupě na Hrádečku. V mém bytě jsem každou středu uskutečňoval systematickou výuku filosofie a těmito kurzy v průběhu dvanácti let prošlo zhruba padesát studentů.

Od filosofie k politickému programu

V osmdesátých letech poskytovaly výše uvedené semináře půdu přednáškám významných světových filosofů, kteří svou ochotou podpořit disent prokázali mimořádnou osobní statečnost. K nejznámějším patřili Charles Taylor, Paul Ricœur, Jürgen Habermas, Jacques Derrida a Roger Scruton. Pro nás to byla vzácná příležitost vymknout se z izolace a konfrontovat vlastní názory s myšlením současné evropské filosofie. Z této konfrontace pak vzešel i konkrétní politický program budoucí transformace totalitního komunistického systému na systém liberální demokracie, který sdílela naše skupina disidentských filosofů, kteří se ve druhé polovině osmdesátých let stále více věnovali politické filosofii.

Protože jsme přemýšleli i o tom, jak po případném pádu komunistické moci reformovat hospodářství, studovali jsme též ekonomická díla (zejména Friedricha von Hayeka) a hledali lidi z tohoto oboru, kteří by se nebáli spolupráce s disentem. V roce 1988 obohatili naši skupinu ekonomové Tomáš Ježek a Roman Češka z Československé akademie věd, s nimiž jsme záhy nalezli značnou názorovou shodu.

Základním pilířem našeho politického programu byla myšlenka, že politika má být založená, v tradici prvního československého prezidenta T. G. Masaryka, na mravních principech, nikoli na pouhém vyrovnávání ekonomických zájmů či uspokojování mocenských ambic. Měli jsme především na mysli politiku lidských práv, o jejichž přirozené povaze a univerzalitě jsme nepochybovali. To se nám později, když už jsme byli v politických funkcích, potvrzovalo při setkávání s disidenty pocházejícími ze vzdálených končin světa, včetně Číny. Na diskusích s nimi si bylo možné ověřit, že máme společné zkušenosti a názory. Utiskovaní a pronásledovaní lidé mají na univerzální platnost lidských práv mnohem příznivější pohled než jejich utiskovatelé. Také proto, že tato práva představují zásadní omezení státní moci diktátorů vůči občanům.

Právě omezení politické moci a ústavní překážky případného zneužití moci včetně návratu totalitních pořádků se staly další částí našich politických cílů stejně jako reforma ústavního pořádku a práva. Obnova ochrany vlastnického práva a svoboda smlouvy, která ústí v obnovu tržního hospodářství, se jevila jako prostý důsledek prosazování lidských práv. Bylo nám jasné, že trh může efektivně a prospěšně fungovat jen v pevném právním rámci, jak toho ale dosáhnout, to jsme nevěděli. Nepřáli jsme si administrativní zásahy, aby stát prosazoval na trhu konkrétní ekonomické či sociální cíle zvýhodňováním jedněch subjektů na úkor druhých, ale aby platila obecná neutrální pravidla pro všechny.

Princip sociální odpovědnosti, který k pomoci druhým zavazuje jednotlivce, rodinu, obec i stát, se jevil jako nejlepší způsob zápasu s chudobou. Ve vztahu k přírodě, životnímu a kulturnímu prostředí měl být určujícím hlediskem ohled přítomné společnosti na minulé a budoucí generace. Vzdělání a kultura jako základna ekonomického i společenského rozvoje a nezastupitelná role občanské společnosti. Přesvědčení, že oddělení státu a církve neznamená oslabení významu náboženství, ale možnost jeho svobodného rozvoje – během sametové revoluce se v prosinci 1989 tyto myšlenky staly inspiračním zdrojem našeho manifestu „Cesta ke svobodné společnosti“.

Pestrost disidentských skupin

I když i v dalších disidentských skupinách byli lidé, kteří se zamýšleli nad tím, jakým směrem by se měla ubírat naše republika v případě, že by se podařilo svrhnout moc komunistické strany a vymknout se z područí Sovětského svazu, jejich úvahy nepředkládaly dlouhodobou vizi, protože se to jevilo jako příliš utopické a nerealistické. Skutečně propracovaný program tak mohli nabídnout pouze reformní komunisté, částečně sdružení v hnutí Obroda. Tento program navazoval na ideje „socialismu s lidskou tváří“ z roku 1968 a předpokládal pouze „demokratizaci“ stávajícího systému a zavedení tržních reforem v ekonomice zcela ovládané státními podniky.

V roce 1988 se vynořilo Hnutí za občanskou svobodu (HOS), jehož zakládající manifest „Demokracii pro všechny“ už neobsahoval socialistické prvky. Toto nesocialistické hnutí sdružovalo, kromě lidí bez jasné politické orientace, mnoho občanů křesťansko-demokratického přesvědčení (část z nich založila v revolučních dnech Křesťansko-demokratickou stranu) a skupinu sociálních demokratů.

Rudolf Battěk, hlavní iniciátor HOS, který patřil k nejrespektovanějším disidentům, vytvořil kolem sebe skupinu sociálních demokratů, kteří nechtěli mít mnoho společného s marxismem, ale tomu, aby založili skutečnou politickou stranu, bránila nejspíš jejich organizační neschopnost. V téže době zformovali Emanuel Mandler, Bohumil Doležal a Karel Štindl Demokratickou iniciativu (DI), která se hlásila k liberálně-demokratickým myšlenkám. DI se jako první pokusila pár měsíců před sametovou revolucí založit politickou stranu, pod tlakem StB však byli její vůdcové nuceni tuto činnost pozastavit. Po Listopadu 1989 založili Liberálně demokratickou stranu.

Těsně před sametovou revolucí se v našem bytě odehrávaly přípravné schůzky k založení politické strany, na nichž se naše skupina rozdělila v názorech na její budoucí podobu. Na jedné straně stál Václav Benda, hlavní představitel katolické části disentu, který prosazoval stranu křesťansko-demokratického typu s výrazně křesťanským programem, na straně druhé Pavel Bratinka a já, kteří jsme zdůrazňovali křesťanství jako zdroj osobních mravních hodnot a nikoli politickou ideologii. Nechtěli jsme ani křesťanskou, ani sociální demokracii a tak, abychom zabránili jiným přívlastkům, zvolili jsme termín „občanská demokracie“.

Reformní komunisté, věrní ideálům pražského jara a sdružení v hnutí Obroda, byli organizačně a programově nejlépe připraveni k převzetí moci. Jako jediní měli zkušenosti s praktickou politikou a měli rozsáhlou síť po celé republice. Považovali Gorbačova za svého člověka, očekávali snad, že přijede do Prahy a předá moc do jejich rukou. Tak ovšem zmeškali sametovou revoluci.

Sametová revoluce a Občanské fórum

V době, kdy jsme v disidentských seminářích diskutovali o jednotlivých prvcích politického programu, nenasvědčovalo nic tomu, že by bylo v dohledné době možné ho realizovat. Husákův režim dával najevo, že se nehodlá přizpůsobit Gorbačovově perestrojce ani glasnosti, a naopak se zdálo, že zatímco ostatní v sovětském bloku „liberalizují“, Československo utahuje šrouby. Blýskáním na lepší časy však byla rostoucí účast veřejnosti na protestních akcích (Palachův týden a 28. říjen) a ochota podepisovat protestní petice. Jednu z nich, nazvanou „Několik vět“, podepisovali nejen disidenti, ale už i lidé z tzv. šedé zóny, mezi nimiž byli známí herci, populární zpěváci, hudebníci a vědci, kteří dosud nevybočili z obrazu loajálních občanů.

Události se daly do pohybu 17. listopadu 1989, kdy na povolenou a pokojnou studentskou manifestaci, na památku výročí zavraždění studenta Jana Opletala nacisty v roce 1939, brutálně zaútočili policejní těžkooděnci. Množství zraněných mladých lidí a nepotvrzená zpráva o mrtvém studentovi vyvolaly ve společnosti hněv, který se projevil nejen ochotou občanů k účasti na masových demonstracích, ale i vůlí připojit se k protestnímu hnutí založenému 19. listopadu 1989 v pražském Činoherním klubu pod názvem Občanské fórum (OF).

Toto hnutí se mělo stát širokou koalicí různých iniciativ, organizací i jednotlivců a jeho bezprostředním cílem bylo donutit režim k liberálním reformám. Následující den jsem se zúčastnil tiskové konference, na níž oznamoval Václav Havel vznik a cíle OF. Při této příležitosti jsem s Havlem konzultoval záměr získat ke spolupráci některé vůdčí činitele nekomunistických stran, kteří již před několika měsíci navázali kontakty s disentem. Počáteční vstřícnost těchto činitelů v rozhodující fázi rychle vytěsnil strach a rozhodli se v závětří počkat, jak se věci vyvinou.

Události se vyvíjely rychle, rychleji, než kdo čekal. Nátlakové hnutí Občanské fórum se měnilo v hnutí revoluční, a než se nadálo, komunisté složili moc k jeho nohám. Revoluční zkušenost je nepopsatelná, protože představuje chaos událostí. Provází ji zhroucení času, protože přítomnost pohltí minulost i budoucnost. Všechna očekávání, všechny plány, které si člověk dělal před ní, mizí, co bude, nikdo neví – a co bylo, nemá význam. Platí jen to, co je teď. Jádro revolucionářů se vešlo do kuřárny divadla Laterna magika, utopené v dýmu, a všichni od rána do noci něco dělají, organizují, píšou... Organizují se výjezdy do regionů, komunikace s dalšími spřízněnými skupinami, formuluje se politický program. Klíčové je řízení masových demonstrací, kdo, kdy a po kom vystoupí, jak zajistit ozvučení, jak se dostat davem na řečniště a podobně. Režii a pečlivou dramaturgii zajišťuje Václav Havel.

Místní Občanská fóra vznikají po celé republice, organizují rovněž demonstrace a je třeba s nimi udržovat kontakt a obesílat je „údernými jednotkami“ složenými vždy z jednoho známého herce, neznámého disidenta a studenta. Přicházejí hromady petic a prohlášení, z nichž je třeba formulovat požadavky a program OF. Zde nacházím svou roli i já, ve chvíli, kdy Havel pro každou důležitou činnost ustavuje komisi. Za předsedu programové komise určuje Josefa Vavrouška a mne pověřuje, ačkoli jsem o žádnou funkci neusiloval, jeho zástupcem. Jenže pan předseda se za několik dnů stává ministrem životního prostředí, a tak faktické řízení komise a dalších komisí jí podřízených přenechává mně.

Mým úkolem bylo shromáždit pro každý vládní resort odborníky, kteří nebyli zkompromitováni spoluprací s prosovětským komunistickým režimem, jenž právě končil, a připravovat personální zázemí a program reforem, který se později stane volebním programem OF. Mnozí lidé, kteří se na jeho formulacích podíleli, zaujmou v novém režimu významné funkce v politice a vládním aparátu. Již v této fázi se ovšem rýsovaly budoucí politické spory o povahu reforem. Když ekonomická komise dospěla k ucelenému nástinu transformace české ekonomiky od centrálně řízeného státního hospodářství k hospodářství tržnímu, vyvolal požadavek na privatizaci postátněného majetku negativní reakci u reformních komunistů. Nabídl jsem jim možnost připravit konkurenční návrh a rozhodnutí, který podklad se stane ekonomickým programem, ponechat na hlasování sněmu OF. Z neznámých důvodů nedodali nic.

Mezi politikou a politickou filosofií

Po zvolení Václava Havla prezidentem a odchodu disidenta Petra Pitharta do funkce premiéra české národní vlády bylo třeba soustředit všechny síly na to, aby OF splnilo své veřejné sliby. Státní orgány, tedy nová federální vláda, česká vláda a parlamenty s „kooptovanými“ poslanci za OF, konaly rázné a rychlé kroky k obnovení standardních demokratických institucí. Z Ústavy Československé socialistické republiky byl například odstraněn bizarní článek 4, který ustanovoval „vedoucí úlohu komunistické strany“.

Co však z ústavy nikdo odstranit nedokázal, byl tzv. zákaz majorizace pro hlasování parlamentu. Ten byl dvoukomorový, složený ze Sněmovny lidu a Sněmovny národů, která byla ovšem složena paritně z české a slovenské části. „Zákaz majorizace“ znamenal, že o důležitých zákonech všechny tři části hlasovaly odděleně a návrh musel získat kvalifikovanou většinu. Slovenská nacionalistická skupina poslanců, byť docela malá, se při takovém hlasování stávala důležitým jazýčkem na vahách a její politický význam rostl. Mnozí ústavní právníci a někteří politici doporučovali toto ustanovení rychle odstranit, protože by mohlo způsobit rozdělení státu. Toto varování se bohužel naplnilo.

Změnilo se i samo OF tím, že dostalo pevnější organizační řád, a stalo se politickým hnutím, které se cílevědomě připravovalo na to, aby mohlo uspět se svým programem ve svobodné soutěži s ostatními politickými subjekty v prvních svobodných parlamentních volbách. Stal jsem se členem vedení Koordinačního centra OF a z tohoto titulu jsem se účastnil jednání různých orgánů. Dvakrát se sešla komise, která měla připravit ideový návrh volebního zákona, a na základě diskuse došlo k rozhodnutí přijmout poměrný systém hlasování s možností preferenčních hlasů kandidátům. A jeden z členů rovnou připravil návrh v paragrafovém znění pro hlasování v parlamentu, který byl s úpravami přijat.

Na jiné schůzce byl vypracován návrh vrátit komunisty znárodněné podniky a další majetky původním vlastníkům, a pokud to nebude možné, alespoň je odškodnit. Účastnil jsem se příležitostně jednání Zahraniční komise s významnými hosty, k nimž patřili členové amerického Kongresu, ministři různých evropských zemí, hollywoodští herci, filosofové, novináři apod. Byl jsem pověřován moderováním celostátních sněmů OF, a tak jsem se postupně dostával do povědomí širší veřejnosti. Musel jsem objíždět mítinky místních OF a vysvětlovat politiku vlády i další záměry hnutí. Začal jsem být také zván na recepce a obědy s velvyslanci i do médií.

Vezmeme-li v úvahu, že jsem ještě před měsícem topil v kotelně a zametal ulice, byla to opravdu velká změna. Ta se dotkla mého rodinného života, protože můj pracovní den začínal v osm hodin ráno a končil o půlnoci, takže břemeno starostí o našich šest dětí spočinulo zcela na bedrech mojí ženy. Skončil také způsob života v disidentské komunitě a ve filosofických seminářích. Většina disidentských přátel, s výjimkou těch, kteří vstoupili do politiky, využila možnost vykonávat svobodně své profese a snažila se dohnat to, co zameškala vinou komunistických zákazů. Mnohá přátelství se tak tiše vytratila na nedostatek příležitostí k setkávání.

Počátkem roku 1990 se na mě obrátili učitelé z Vysoké školy ekonomické se žádostí o kurz filosofie pro ekonomy. To, že jsem neměl dokončena studia filosofie (byl jsem z univerzity vyloučen v roce 1977), jim nevadilo. Oficiální marxistickou ideologií byli všichni přesyceni a zájem o filosofii byl ohromný: počet posluchačů se pohyboval mezi 100 až 200. Po dokončení semestru jsem přijal nabídku Univerzity Karlovy, abych po-
mohl založit Katedru politologie a přednášel politickou filosofii. Vydržel jsem tam několik let a pak, když jsem získal „politické prázdniny“, v roce 1995 jsem díky rehabilitaci mohl svá studia formálně dokončit. Akademickou půdu jsem tedy neopouštěl ani v dobách nejhektičtější politické činnosti, a to mi umožnilo udržet si odbornou způsobilost a po skončení politické dráhy v roce 2004 nastoupit na Univerzitu J. E. Purkyně v Ústí nad Labem jako vedoucí Katedry politologie a filosofie.

Přechod z disentu do politiky

Ačkoli bylo zřejmé, že uskutečnit revoluční cíle vyžaduje hnutí se širokým politickým záběrem, bylo mně a mým přátelům zřejmé, že v budoucí parlamentní demokracii bude rozhodující slovo patřit politickým stranám. Navíc jsme, díky diskusím trvajícím bezmála dvacet let, měli velmi vyhraněné politické názory a chtěli jsme se je pokusit prosadit. Tyto myšlenky jsme formulovali v manifestu Cesta ke svobodné společnosti, který se stal naším politickým programem, a 19. prosince 1989 jsme založili politickou stranu s názvem Občanská demokratická aliance (ODA).

Členskou legitimaci jsem měl s číslem ٢ a stal jsem se místopředsedou, číslo jedna a předsednická funkce náležely Pavlu Bratinkovi, jemuž jsem vděčil za pomoc při hledání vlastní politické orientace na počátku sedmdesátých let. K disidentskému jádru této strany patřili z nejznámějších Jiří Skalický, Viktor Dobal, Ivan Mašek, Martin Palouš a Ivan Dejmal. ODA se hned stala součástí koalice OF, v jehož strukturách jsme skoro všichni působili. Tak se také mnozí z nás dostali na volitelná místa kandidátek do Federálního shromáždění a České národní rady. ODA od svého vzniku až do svého konce patřila k hlavním podporovatelům Václava Havla a jeho politiky lidských práv.

V prvních svobodných volbách v červnu 1990 dosáhlo OF nečekaně dobrých výsledků, a tak se do parlamentů dostali i lidé z nižších pozic kandidátek, kteří chtěli jen pomoci a s aktivní rolí v politice ani nepočítali. Populární zpěváci, herci, lékaři a vědci vedle bývalých disidentů a lidí donedávna zcela neznámých. Již při přípravě kandidátek se ohlašoval problém, který po volbách vypukl naplno: role agentů a tajných spolupracovníků StB. Všichni kandidáti totiž podepisovali čestná prohlášení, že s touto tajnou policií nikdy nespolupracovali, a již před volbami se ukázalo, že jich je na kandidátkách značné množství; ti museli v tichosti odstoupit.

Při parlamentním vyšetřování okolností brutálního policejního zákroku proti studentům 17. listopadu 1989 se ukázalo, že se mnozí bývalí agenti dostali i do parlamentu. Nevěděli jsme, jak tomu rozumět: Byli i po zrušení StB někým řízeni, dostali nějaký pokyn dostat se do politických funkcí, anebo šlo o jejich vlastní iniciativu škodit novému demokratickému režimu? Navíc někdo manipuloval se seznamy agentů a vytahoval kompromitující informace na toho, na koho se to právě hodilo. Šlo ovšem o širší problém, jak se postavit k exponentům minulého režimu obecně. Někteří z nich měli přímý podíl na zločinech proti lidskosti, na inscenovaných soudních procesech, na mučení vězňů, jiní na přípravě zákonů, které poskytovaly policii pravomoci neslučitelné s civilizovanými postupy. Někteří z nich se mezitím s totalitním režimem rozešli, jiní volili kolaboraci s Husákovým režimem z kariérních důvodů, či aby mohli vykonávat svůj obor.

Tlustá čára za komunistickou minulostí?

A co bylo nejhorší: někteří exponenti StB byli za „reformovanou“ komunistickou stranu rovněž zvoleni do parlamentu a nyní jsme s nimi měli spolupracovat ve výborech. Byl jsem členem Zahraničního výboru a jeho členem byl i poslední komunistický premiér federální vlády Ladislav Adamec, předseda té federální vlády, která nesla odpovědnost za policejní brutalitu; dalším členem byl předseda komunistické mládežnické organizace Vasil Mohorita, považovaný za korunního prince nejvyšší stranické funkce. Zároveň se ozývalo volání po „dekomunizaci“, která by probíhala podobně jako „denacifikace“ v poválečném Německu, jenže nikdo přesně nevěděl, jak něco takového uskutečnit. Jiní naopak požadovali „tlustou čáru“ za minulostí.

Jedním z výsledků diskusí a sporů byl tzv. Lustrační zákon, který měl agentům a významným exponentům minulého režimu znemožnit přístup do státních funkcí, s výjimkou funkcí politických. Nutno poznamenat, že státní aparát byl v té době téměř bezvýhradně obsazen podle pravidel komunistické nomenklatury. Jiným výsledkem bylo odvolání generálního prokurátora, protože nechtěl zahájit vyšetřování zločinů padesátých let. Dalším byla „Bratinkova deklarace“, parlamentní dokument prohlašující komunismus za zločinný a zavrženíhodný režim.

Rozdílné postoje k „vyrovnávání s minulostí“ zaujímali i jednotliví disidenti a také poslanci, kteří si nemohli nechat své stanovisko pro sebe, protože ho přece museli vyjádřit hlasováním. Tak se začala štěpit i parlamentní frakce celého OF. Tyto rozdíly se projevovaly i při přípravě a schvalování Zákona o mimosoudním vyrovnání (tzv. restituce), který vracel komunisty znárodněné majetky původním majitelům, při zákonu „rušícím“ kolektivizaci zemědělství a při schvalování celkové vládní koncepce ekonomické transformace a dalších zákonech.

Pokusil jsem se tehdy dát politické diferenciaci poslanců OF pevnou formu a založil jsem Meziparlamentní klub demokratické pravice (MKDP), do kterého se přihlásilo z Federálního shromáždění a České národní rady zhruba sto poslanců. Byl jsem zvolen předsedou tohoto klubu. K podobné diferenciaci ovšem docházelo i ve spřáteleném slovenském hnutí Veřejnost proti násilí, a tak jsme při hlasování ve Federálním shromáždění získali značnou sílu při prosazování našich postojů.

Politické priority a česko-slovenské sváry

Naši odpůrci se pokusili poděsit prezidenta Václava Havla, že jsme se jako antikomunisté dali dohromady, abychom svrhli federální vládu vedenou bývalým normalizačním komunistou Čalfou a českou vládu, která byla rovněž většinově složena z bývalých komunistů. Tito odpůrci nevěděli o mém velmi přátelském vztahu s Havlem, a tak když mě již jako prezident pozval na oběd, vysvětlil jsem mu, že se nám sice nelíbí složení obou vlád, že je však nadále považujeme za vlády OF a že je naším záměrem dosáhnout politických cílů a spravedlivějšího zastoupení v parlamentech. Premiér Čalfa se rovněž domníval, že jsme se ustavili proto, abychom jej sesadili z funkce, když však zjistil, o jaké cíle usilujeme, stal se naším tichým spojencem. Bez jeho podpory bychom ty nejdůležitější zákony neprosadili.

Prezident Havel, nedotčený stranickou a parlamentní politikou, si počínal velmi neobratně. Kdykoli chtěl prosadit nějaký zákon nebo jeho úpravu, téměř vždy se mu podařilo proti sobě popudit i ty poslance, kteří patřili k jeho obdivovatelům. Když jsem mu vysvětlil chyby, kterých se dopouští, byl udiven a požádal mě, abychom spolu pravidelně konzultovali důležitá rozhodnutí a návrhy dříve, než je předloží do legislativního procesu. Naše schůzky se sice nekonaly pravidelně, ale mnoha blamážím pomohly zabránit.

Deklarovanými politickými cíli MKDP byla „kupónová privatizace“ (symbol ekonomické transformace), sbližování s členskými státy NATO a udržení československé federace. Poslední bod byl v té době velmi aktuální, protože slovenský premiér Vladimír Mečiar a další slovenští politici již od léta 1990 usilovali o posilování pravomocí národních vlád na úkor vlády federální a bylo zřejmé, že posilují své pozice pro případné rozdělení státu. Petr Pithart se domníval, že se ambice po samostatnosti otupí vstřícným postojem vůči slovenským požadavkům, nás tento postoj dráždil, a naopak jsme upozorňovali na nutnost stanovit pevnou hranici, za kterou již jít nemůžeme.

Zejména jsme odmítali poskytnout Slovensku pravomoc vykonávat samostatnou zahraniční politiku a zřízení slovenské národní banky. Maximum možné vstřícnosti české strany stanovil tzv. kompetenční zákon, který byl přijat s všeobecnou úlevou. Domnívali jsme se, že tím slovenské požadavky končí a budeme se moci soustředit na reformy, které náš stát naléhavě potřeboval. Byl to omyl, záhy ze slovenské strany zazněly další požadavky a nás čekala nekonečná vyjednávání, která prezident Havel v zoufalé snaze zachránit společný stát svolával na různé hrady a zámky.

Z jednání, kterých jsem se účastnil, vyplývala stále menší ochota slovenských partnerů dospět k dohodě, kterou ještě oslabovalo měnící se veřejné mínění na Slovensku. Česká veřejnost, zpočátku citlivá na napětí, které zprávy o průběhu vyjednávání vyvolávaly, postupně ochabovala a stále více toužila po klidu. „Ať si jdou, bez nich bude lépe,“ zaznívalo stále častěji. Havlovy snahy řešit problém referendem v parlamentu narazily, nikoli však z neochoty, ale z bezradnosti, jak formulovat otázku, aby nepředurčovala výsledek a nenahrávala některé straně sporu.

Práce na nové federální ústavě

Příležitost uplatnit některé z disidentských filosoficko-
politických úvah jsem získal členstvím v Komisi pro přípravu Listiny základních práv a svobod. Z pouhé podzákonné normy jsme chtěli význam lidských práv povýšit na ústavní úroveň. Chtěl jsem také, aby v listině byla jasně odlišena základní práva, kterých se každý jednotlivec bude moci domáhat soudní cestou, od práv, která mají povahu pouhých cílů, o které hodlá stát usilovat, tedy povahu pouze deklaratorní. A konečně aby nechyběla zmínka o přirozenoprávním základu lidských práv. Toho všeho se podařilo dosáhnout a již od 1. ledna 1991 jsme měli platnou ústavní listinu práv.

Horší a vlastně žádné výsledky nepřinesla Alexanderem Dubčekem vedená Komise pro přípravu ústavy. I v jejím rámci probíhaly politické diskuse o tom, na jakých zásadách by měla být nová federální ústava vytvořena, realizaci ale bránily neukončené a neukončitelné „státoprávní“ spory o vztahu federace a národních republik. Dubček i přesto, že nesl těžce, že se nestal prezidentem republiky, byl rozhodným zastáncem společného státu. Zároveň se však nechtěl dostat do zásadního rozporu s podporovateli samostatného Slovenska, snad i proto, že měl realistickou vyhlídku být jednou jeho prvním prezidentem. Tu nakonec překazila jeho tragická smrt při autonehodě.

Byl jsem Dubčekovým veřejným kritikem, protože jsem nevěřil, že v roce 1968 chtěl zavést opravdovou demokracii. Vadilo mi, že v roce 1969 před svým odvoláním z funkce předsedy Federálního shromáždění podepsal zákony, které pak posloužily novým držitelům moci k pronásledování jeho vlastních příznivců, a konečně i to, že se těchto pronásledovaných lidí nikdy nezastal. Protože jsem s ním v tomto období byl téměř v každodenním styku, poznal jsem, jak ho moje kritika bolela – a cítil jsem se trapně. Zvláště když se mi snažil trpělivě vysvětlovat poctivost svých někdejších úmyslů a když jsem poznal jeho dobromyslnou povahu.

Když bylo zřejmé, že ústavní komise k žádnému konsen-
suálnímu návrhu nedospěje, pokoušel se prezident Havel prosadit některé nezbytné úpravy stávající ústavy sám. Šlo zejména o část týkající se vztahu prezidenta, vlády a parlamentu. I poslanci ODA předložili vlastní návrh a já jako předkladatel jsem jej chodil obhajovat do výborů – pochopitelně neúspěšně. V té době už se poměry politických sil v parlamentu začaly měnit. Předsedou OF se stal Václav Klaus, který toto hnutí rychle rozdělil a jeho většinovou část proměnil v novou středopravou politickou formaci – Občanskou demokratickou stranu (ODS). Levicová část tak byla nucena se rovněž zorganizovat a výsledkem bylo Občanské hnutí (OH) pod vedením ministra zahraničí Jiřího Dienstbiera. Disidenti, do té doby až na malé výjimky soustředění v OF, se definitivně politicky rozešli i do dalších stran.

Disidenti v politické praxi

ODS převzala částečně název od ODA a deklarovala, že hodlá převzít i program, čímž vyjadřovala zájem integrovat tyto dva subjekty. Ve skutečnosti byly od počátku nepřekonatelné programové rozdíly, které se s postupem času ukazovaly i navenek a vedly k nepřetržitým politickým sporům. Klaus z pohledu ODA podceňoval význam vzdělání a kultury pro ekonomický rozvoj, odmítal roli občanské společnosti a decentralizaci veřejné správy, odmítal Havlovu politiku lidských práv doma i v zahraničí, právo chápal v duchu marxismu jako nástroj politické moci, odmítal nezávislé postavení národní banky, dával najevo lhostejný postoj ke vstupu naší země do NATO a postupně stále více kritizoval vstup země do Evropské unie. I v ODS působila řada disidentů, ale jejich vliv byl slabý. Předností Václava Klause byla ohromná schopnost získávat lidi na svou stranu a díky jeho vůdcovství se ODS rychle stala nejsilnější politickou stranou v zemi.

V parlamentních volbách v červnu 1992 zvítězila v České republice demokratická pravice (ODS, KDU-ČSL, ODA) a vytvořila vládu s programem dokončit transformaci, ve Slovenské republice zvítězila nacionalistická levice (HZDS, SNS), jejímž cílem byla samostatnost a odmítnutí českého pojetí transformace. Bylo nadále nemožné dohodnout se na fungování společného státu bez konfliktů, a tak se jako jediná možnost jevil rychlý a sametový rozchod, který úspěšně realizovali Václav Klaus a Vladimír Mečiar.

Pro samostatnou Českou republiku bylo třeba připravit to, co se nepodařilo na úrovni federální: ústavu. Byl jsem za ODA jmenován členem Vládní komise pro přípravu ústavy, která byla složena ze zástupců politických stran vládní koalice a z expertů (poprvé nebyli mezi nimi bývalí komunisté). Hned na prvním jednání této komise jsme jako političtí zástupci odmítli předem připravený návrh expertů a poté jsme krok za krokem v diskusi projednávali zásady nové ústavy. Podle nich pak experti zpracovali znění v paragrafech, které na společném zasedání komise s vládou bylo schváleno.

Ústava byla pak přijata v České národní radě a v platnost vstoupila ١. ledna ١٩٩٣. Přijetí i podobu ústavy jsme považovali za velký úspěch, protože se nám do ní podařilo prosadit všechny podstatné ideje, o nichž jsme kdysi diskutovali a snili v disentu. Byl to dokument hodnotově zakotvený, tedy nejen procedurální pravidla výkonu moci, ale ochrana podstatných hodnot demokratického právního státu, parlamentní systém s Poslaneckou sněmovnou a Senátem, s nezávislým soudním systémem, včetně soudu správního a ústavního, s nezávislou Českou národní bankou, s decentralizovanou veřejnou správou (zahrnující tzv. vyšší územně-samosprávní celky, později krajská samospráva) a s obtížným postupem předepsaným pro případné další změny ústavy. Již od počátku byla ústava předmětem ostré kritiky, zejména ze strany expertů, kteří nebyli přizváni k účasti na její tvorbě. Tehdy a ani v následujících letech jsem však v diskusích o úpravách ústavy nezaznamenal významné argumenty, které by nezazněly již v komisi či v následném projednávání.

Koaliční vláda a její problémy

ODA po volbách v roce 1992 ve vládní koalici s ODS
a KDU-ČSL získala Ministerstvo privatizace, průmyslu a obchodu a její nový předseda Jan Kalvoda zastával funkci vicepremiéra, který měl na starosti legislativu a reformu veřejné správy. Ne každý si uvědomuje, že privatizace představovala klíčovou změnu hospodářského systému republiky, protože před rokem 1989 soukromý sektor neexistoval a všechny podniky, továrny, obchody, restaurace patřily státu a bylo třeba je převést co nejkorektnějším a zákonným způsobem do soukromých rukou dříve, než je rozkradou komunistické nomenklaturní managementy.

Za korektní způsob jsem pokládal jejich vrácení původním majitelům, přímý prodej někomu, kdo disponuje potřebným kapitálem, a protože takových případů bylo poskrovnu, předat formou kupónů široké veřejnosti. Privatizace tedy znamenala přesuny obrovských majetků a byla i při nejlepší vůli generátorem korupce a s ní souvisejících veřejných afér, které přímo či nepřímo padaly na hlavu ODA, i když veškerá rozhodnutí konala vláda jako celek.

Protože jsem neuspěl ve volbách, zůstal jsem až do roku 1995 na pozici místopředsedy ODA a měl jsem kromě běžné agendy na starosti média (formulaci stanovisek strany a jejich prezentaci na pravidelných tiskových konferencích) a spolupráci se zahraničními partnery strany. Byl jsem členem výkonného výboru Evropské demokratické unie, která sdružovala konzervativní a křesťansko-demokratické strany. Od privatizace jsem se tedy držel stranou, ale zato jsem mohl osobně poznávat významné evropské politiky a sledovat, jak se provádí politika na evropské úrovni.

V roce 1994 narůstaly korupční aféry ODS a zároveň hněv jejích představitelů, že ODA zůstává jimi téměř nedotčena. To se mělo změnit v roce příštím, kdy při uvalení nucené správy na jednu malou banku byla v trezoru nalezena směnka ODA na
50 milionů Kč. Jednalo se o převedený volební dluh z posledních parlamentních voleb, o kterém se vedení strany domnívalo, že byl sponzorským způsobem uhrazen a směnka zničena. Do toho, jak proběhl onen sponzoring, byl zasvěcen pouze předseda strany, generální sekretář a jeho spolupracovníci. Před veřejností se postupně rozkrývaly jednotlivé kroky a ukazovalo se, že došlo (podle policie) nikoli snad ke korupčním a trestně stihatelným finančním operacím, ale rozhodně k operacím velmi neetickým. ODA tak přišla o jednu ze svých hlavních disidentských deviz: politiku prováděnou na mravních základech.

Při zjišťování, jak se dostalo bankovní tajemství na veřejnost, získal předseda Jan Kalvoda svědectví, že určitou roli při tom sehrála tajná služba BIS, která navíc nezákonně sledovala tuto vládní stranu a její představitele. Kalvoda tuto oficiálně neprokázanou skutečnost rozhořčeně sdělil veřejnosti na tiskové konferenci, ale protože nemohl svědkům zajistit, že budou zbaveni mlčenlivosti, zůstal s prázdnýma rukama. Znevěrohodnil tím sebe i stranu, které předsedal.

Krize Občanské demokratické aliance

Protože ODA balancovala těsně nad pětiprocentní hranicí pro vstup do parlamentu, každá aféra ohrožovala její existenci. Ty, které ji potkaly a které se vlekly řadu měsíců, zneklidňovaly členskou základnu, která volala po vyvození odpovědnosti a změnách ve vedení. Tomuto volání vycházeli vstříc ambi-
ciózní politici, kteří se chtěli dostat do vedení strany a zaútočili na její disidentské zakladatelské jádro, jež se začalo rozkládat. Každý z nás, kdo byl jeho součástí, za to nese odpovědnost. Kaž-
dý z nás se byť jen trochu odchýlil od hodnot, které nás držely pohromadě v dobách komunistického pronásledování, a důsledkem bylo vzájemné napětí a soupeření. V běžném životě by šlo o bezvýznamné osobní sváry, uvnitř politické strany to znamenalo vznik frakcí, vzájemné podezírání a mocenský zápas.

Navzdory tomu všemu ODA v parlamentních volbách v roce 1996 uspěla a opět mohla usednou v koaliční vládě. I já jsem získal poslanecký mandát, stal jsem se předsedou Podvýboru pro vědu a vysoké školy a předsedou Stálé delegace do Evropského parlamentu (což zároveň znamenalo funkci spolupředsedy Výboru přidružení České republiky k EU). Během dvouletého mandátu se podařilo připravit reformu vysokého školství a příslušný zákon, kterým jsme vysoké školy odstátnili, převedli na veřejnoprávní instituce a umožnily vznik soukromých vysokých škol. V Evropském parlamentu jsme kontrolovali proces harmonizace českého a evropského práva a vysvětlovali různé nesrovnalosti.

Krizi v ODA způsobil odchod předsedy Kalvody a spory při obsazování této funkce. Nový předseda Michael Žantovský, bývalý tiskový mluvčí prezidenta Havla a někdejší velvyslanec v USA, zvolený na celostátní konferenci a neznalý dostatečně vnitřních poměrů, konflikt ještě prohloubil, a nakonec musel odstoupit také. I jeho nástupce Jiří Skalický neunesl nepřetržité útoky médií na ODA, které ji prezentovaly jako předluženou a korupcí postiženou stranu. Do tohoto obrazu zapadaly spektakulární odchody významných členů, a nakonec odešel i sám předseda.

Pokus o záchranu ODA

Tak se stalo, že jsem jako místopředseda zůstal nejvyšším funkcionářem ODA a posléze jsem byl zvolen do funkce předsedy. Bylo to pro mě obtížné, protože moji nejbližší disidentští přátelé již ze strany odešli, protože ji považovali za ztracený podnik. Jim vadili lidé, kteří se drali do funkcí bez jakékoli mravní a odborné způsobilosti. Podle mě si přátelé neuvědomovali kvalitu řadových členů, kterých byla většina a tvořili stále osobnostní potenciál, jakým nedisponovaly ani velké strany.

Nejprve jsem radikálně snížil náklady na provoz stranického aparátu ODA, uzavřel nové dohody s věřiteli a představil veřejnosti zajímavé nové osobnosti. Volby do Poslanecké sněmovny v červnu 1998 jsme vynechali, protože nízké předvolební preference strany v poměrném volebním systému nedávaly naději na úspěch; soustředili jsme se na podzimní volby do Senátu, kde ve většinovém systému měly šanci výrazné osobnosti. A těch měla ODA dostatek, což ji činilo bohatou nevěstou pro případné koalice. Po tvrdých vyjednáváních o kandidátech pro jednotlivé obvody se podařilo vytvořit s KDU-ČSL, Unií svobody a Demokratickou unií tzv. Čtyřkoalici, která si rychle získala podporu veřejnosti a ve volbách uspěla.

Za ODA jsme do Senátu byli zvoleni čtyři, což znamenalo, že je tato strana znovu ve hře a v kondici. Pokoušeli jsme se přetvořit Čtyřkoalici, v níž se opět politicky sešli disidenti z různých stran (Jan Ruml, Hana Marvanová a další) a která přebírala mnohé naše disidentské programy, ve stabilní a silný politický subjekt, který by Českou republiku vyvedl z politického klientelismu a úpadku demokratického vládnutí. Když půl roku po mém odchodu z předsednické funkce v roce 2001 nové vedení změnilo politickou identitu ODA a opustilo Čtyřkoalici, ukončil jsem členství ve straně, kterou jsem zakládal. Svůj senátorský mandát jsem dokončil jako nestraník. Teprve pak jsem konečně mohl naplno uskutečnit to, po čem jsem jako disident toužil: působit jako učitel filosofie na univerzitě.

Politické dědictví disentu

Viděno zpětně, disidenti v politice utrpěli řadu neúspěchů vzájemnými spory na veřejnosti a postupnou ztrátou mravní autority, těžce získané dlouholetým pronásledováním totalitním režimem. V revoluční atmosféře, která je vynesla do politických funkcí, dokázali prosadit systémové změny, které mají trvalou platnost, a ovlivnili celkovou zahraničněpolitickou orientaci země směrem k Evropské unii a NATO. Česká republika se ze zaostalé a okupované země za železnou oponou stala státem, který splňuje standardy běžné u jiných západních demokracií.

Hlavním politickým dědictvím disidentu však bylo úsilí prezidenta Václava Havla a diplomacie České republiky prosazovat dodržování lidských práv v Číně a Tibetu, na Kubě a kdekoli jinde ve světě, kde jsou porušována, což také zahrnovalo poskytování podpory disidentům v diktátorských režimech. Havel díky svým disidentským přátelům mohl spoléhat na podporu této politiky napříč stranami. Tento konsensus vydržel i v následujícím desetiletí po jeho odchodu z funkce. Zpochybňovat tuto politiku se následně vládnoucí strany odvážily až po smrti Václava Havla a poté, co se disidenti z vrcho-
lové politiky v podstatě vytratili.

DISIDENTI K MOCI A OD MOCI ANEB REVOLUCE POŽÍRÁ SVÉ DĚTI

Petr Pithart

Je pozoruhodné, kolik disidentů se v polistopadovém Československu (a po rozpadu federace pak v České republice) ocitlo v nejvyšších státních funkcích a jak dlouho se někteří z nich v nich udrželi. U nikoho z níže jmenovaných nešlo o epizody jen na samém počátku transformace. Je to ovšem pozoruhodné i proto, že v politice v užším smyslu slova (v politice, jak se praktikuje v soutěžení politických stran) většina disidentů naopak neuspěla.

Václav Havel byl prezidentem republiky zvolen několikrát po sobě (1989–2003), Jiří Dienstbier byl ministrem zahraničí (1989–1992) a na sklonku života předsedou zahraničního výboru Senátu, Pavel Rychetský byl generálním prokurátorem České republiky za časů federace, místopředsedou vlády pro legislativu, ministrem spravedlnosti a pak předsedou Ústavního soudu (2003–2023); Jan Ruml byl ministrem vnitra a dvakrát místopředsedou Senátu; Anna Šabatová byla náměstkyní Veřejného ochránce lidských práv (ombudsmana) a pak stanula v čele této instituce.

A například Milan Uhde byl tři a půl roku předsedou Poslanecké sněmovny; Ivan Dejmal ministrem české vlády pro životní prostředí; Petr Uhl ředitelem České tiskové kanceláře a pak vládním zmocněncem pro lidská práva; Jaroslav Bašta byl členem vlády bez portfeje a následně velvyslancem v Rusku a na Ukrajině. A já jsem byl předsedou vlády České republiky (ještě v rámci federace) v letech 1990–1992 a pak třikrát předsedou a pětkrát místopředsedou Senátu (1996–2012).

(Ne)úspěšnost disidentů v mocenské aréně

Ti všichni zmínění byli mezi prvními signatáři Charty 77. Výčet není úplný, ale přesvědčuje o tom, že tito lidé zřejmě měli kvality, které jsou vhodné k zastávání vysokých státních funkcí. Je ale zároveň pozoruhodné a příznačné, že nikdo ze zmíněných disidentů (až na jednu výjimku) neuspěl v politice v jejím nejužším smyslu slova, tj. v mocenské aréně, kde jde o svobodnou soutěž politických stran, v rolích zakladatelů, předsedů či místopředsedů politických stran a hnutí, ačkoli se o to někteří z nich pokoušeli. Přitom nehrálo roli, zda šlo o strany či hnutí středové, levicové i pravicové.

Onou výjimkou byl Václav Benda. Jako významná osobnost Charty 77 a Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS) byl zakladatelem a po tři roky prvním předsedou Křesťansko-demokratické strany. Ta se posléze sloučila s ODS Václava Klause, protože neměla šanci překonat pětiprocentní volební bariéru, ale stala se nikoli nevýznamným spojencem tehdy nejsilnější strany v zemi. Proto lze říci, že v mocenské sféře Václav Benda alespoň částečně uspěl – vedl stranu, která měla v první vládě Václava Klause dva ministry, a byl posléze ředitelem Úřadu dokumentace a vyšetřování zločinů komunismu.

Neúspěšnost disidentů v mocenském měření sil stran není něčím nahodilým a vypovídá mnoho důležitého o disidentech, o jejich dispozicích i indispozicích, ale i o povaze institucí, v nichž působili nebo se snažili působit – úspěšně i neúspěšně. Předběžná teze tohoto zamyšlení tedy zní, že tam, kde šlo o předpoklady pro výkon zodpovědných, nejen reprezentativních rolí, se disidenti dokázali osvědčit. Byli však do těchto rolí svým způsobem „katapultováni“ mimořádnými okolnostmi polistopadových mocenských zvratů, rozhodně nevystupovali do vysokých funkcí po žebřících v rámci politických stran. Byli relativně hotovými, zralými osobnostmi již na počátku změn, kdy ostatně na „žebříky“ nebyl ani čas.

Intelektuálové-disidenti zakládají

politické strany

Disent se chápe moci

Disent slovenský a český

„Neukáznění“ disidenti a politické strany

Kazisvěti volebních kampaní

Žádné iluze o stavu společnosti

Revoluce požírá své děti

Kdy a jak začít budovat právní stát

Pasivní společnost požadovala katarzi

Spolupracovníci tajné komunistické policie

Disidenti u moci a jejich kamarádi

Přeběhlíci a našeptávači z bývalých struktur

Naši zahraniční poradci

Disidenti bývají obvykle otevření k vnějšímu světu. V době nesvobody udržovali kontakty s exilem, měli přístup k myšlení ve světě, neměli zábrany vyplývající z komplexů ohroženosti.

Odpustit si sentimentálně nostalgické stesky