Giuliano da Empoli

Mág z Kremlu

LE MAGE DU KREMLIN

Copyright © Éditions Gallimard, 2022

České vydání © Bourdon, 2023

Překlad © Sára Vybíralová

Obálka © Jiří Dvorský

ISBN: 978-80-7611-123-3

Tento román byl inspirován skutečnými událostmi a osobnostmi. Jejich soukromý život i dialogy jsou sice smyšlené, ale přesto jde o skutečný ruský příběh.

Almě

Život je komedie, kterou je třeba hrát vážně.

Alexandre Kojève

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1

Už dlouho se o něm tvrdilo všechno možné. Podle některých se uchýlil na horu Athos a modlí se tam mezi kameny a ještěrkami, další přísahali, že ho zahlédli, jak kdesi ve vile v Sotogrande dovádí v tanečním reji s modelkami sjetými kokainem. A byli i tací, co prý našli jeho stopu na letišti v Šardže, v generálním štábu milic na Donbase nebo v troskách Mogadiša.

Od chvíle, kdy Vadim Baranov odstoupil z pozice Carova poradce, o něm začalo kolovat historek ještě víc, místo aby šuškanda utichla. Občas se to stává. Mocní většinou odvozují svou auru z funkce, kterou zastávají. A jakmile o ni přijdou, je to, jako když zástrčka vypadne ze zásuvky. Splasknou jako figuríny u vstupu do zábavního parku. Potkáváme je na ulici a nechápeme, jak takoví bezvýznamní lidé mohli vzbuzovat tak silné vášně.

Baranov byl jiného ražení. I když bych po pravdě řečeno nedokázal říct, jakého. Fotografie ukazovaly muže rozložitého, ale ne zrovna atletické postavy, skoro pokaždé oblečeného do tmavých barev a o číslo větších obleků. Měl běžnou, možná trochu dětskou tvář, světlou pleť, černé, úplně rovné vlasy a účes jako při prvním přijímání. Ve videu natočeném u příležitosti jakéhosi oficiálního setkání bylo vidět, jak se směje, což je v Rusku, kde se i pouhý úsměv považuje za projev idiocie, velmi vzácné. Vlastně působil dojmem, že se o svůj zevnějšek ani v nejmenším nestará. Zvláštní rys, uvědomíme-li si, že právě v tom spočívala jeho práce: rozestavět zrcadla do kruhu a proměnit tak jiskru v kouzlo.

Baranovovu životní pouť obestíralo tajemství. Jediné, co bylo více méně jisté, byl jeho vliv na Cara. Během patnácti let v jeho službách sám rozhodujícím způsobem přispěl k upevnění jeho moci.

Říkalo se mu „mág z Kremlu“ nebo „nový Rasputin“. V té době neměl žádnou jednoznačnou roli. Zjevoval se v prezidentské kanceláři, když byly vyřízeny běžné záležitosti. Neinformovaly ho sekretářky. Možná mu Car volal osobně na přímou linku. Anebo dokázal odhadnout správný okamžik sám, díky svým zázračným schopnostem, o nichž všichni mluvili, a nikdo přesně nevěděl, v čem spočívají. Občas se k nim někdo připojil. Momentálně populární ministr nebo šéf některého státního podniku. Ale jelikož v Moskvě už po staletí nikdo nikdy z principu nic neřekne, nestačila ani přítomnost těchto příležitostných svědků k osvětlení nočních aktivit Cara a jeho poradce. Zato se někdy informovalo o jejich důsledcích. Jednoho rána se tak Rusko hned po probuzení dozvědělo o zatčení nejbohatšího a nejznámějšího podnikatele v zemi, ztělesňujícího nový kapitalistický systém. Jindy skončili všichni demokraticky zvolení prezidenti federativních republik z ničeho nic na dlažbě. Od nynějška, oznámily první ranní zprávy ještě rozespalým občanům, je bude jmenovat Car a nikdo jiný. Ve většině případů však zůstávaly plody probdělých nocí neviditelné. Teprve po letech si někteří všimli změn, které působily jako něco naprosto přirozeného, a přitom za nimi stála velice činorodá aktivita.

V té době byl Baranov velmi obezřetný, nikde se neobjevoval, a bylo nemyslitelné, aby někomu poskytl rozhovor. Měl nicméně jednu zvláštnost. Čas od času něco napsal, krátkou esej, kterou otiskli v bezvýznamném nezávislém časopise, studii o vojenské strategii určenou armádním špičkám, a občas dokonce prózu, v níž prokázal překvapivý talent navazující na to nejlepší z ruské tradice. Texty nikdy nepodepisoval vlastním jménem, ale prošpikovával je narážkami, které sloužily jako interpretační klíče nového světa, jejž zrodila kremelská nespavost. Alespoň tomu věřili moskevští dvořané a zahraniční kanceláře, soutěžící o to, kdo Baranovovy obskurní kódy rozluští jako první.

Pseudonym Nikolaj Brandejs, pod nímž se ukrýval při těchto příležitostech, do toho vnášel další zmatek. Ti nejzapálenější ve jméně identifikovali vedlejší postavu méně známého románu Josepha Rotha. Brandejs byl Tatar, jakýsi deus ex machina zjevující se v rozhodujících okamžicích vyprávění a ihned zase mizející. „Cokoli lze dobýt bez použití síly,“ říkal, „vše je prohnilé a vzdá se samo, ale umět pustit, povolit, to je to podstatné.“ A tak stejně jako se postavy z Rothova románu snažily odhadnout činy tohoto Tatara, jehož příslovečná lhostejnost byla vždy zárukou úspěchu, pokoušeli se kremelští pohlaváři a jejich okolí zachytit sebemenší náznak, který by mohl odhalit něco z Baranovova myšlení a jeho prostřednictvím Carovy záměry. Úkol to byl ovšem nesplnitelný, tím spíš, že „mág z Kremlu“ považoval za základ pokroku plagiátorství; z toho důvodu se pak nikdy nedalo poznat, do jaké míry vyjadřuje vlastní názory a do jaké si pohrává s cizími.

K apoteóze této dvojznačnosti došlo jednoho zimního večera, kdy jisté divadélko oblehla kompaktní masa luxusních limuzín – dávali zrovna jednoaktovku od autora jménem Nikolaj Brandejs. V doprovodu svých milenek ověšených safíry a rubíny tu stáli frontu bankéři, ropní magnáti, ministři a generálové FSB, aby se pak usadili do prosezených křesel sálu, o jehož existenci dosud neměli tušení, a zhlédli představení, které si celou dobu utahovalo ze zlozvyků a předstíraných kulturních zájmů bankéřů, ropných magnátů, ministrů a generálů FSB. „V civilizované zemi,“ prohlásil v jednu chvíli protagonista, „by vypukla občanská válka. Ale jelikož u nás žádné občany nemáme, bude to válka mezi lokaji. Není horší než válka občanská, je jen o něco odpornější a ubožejší.“ Baranov toho večera v sále viděn nebyl, ale bankéři a ministři pro jistotu ze všech sil aplaudovali; někdo totiž tvrdil, že autor pozoruje hlediště špehýrkou napravo od lóží.

Ani tyto poněkud dětinské kratochvíle však nedokázaly rozptýlit Baranovovy pocity úzkosti. Těch nemnoho lidí, jimž se podařilo se s ním setkat, mu od jisté chvíle stále více kazilo náladu. Říkalo se, že je neklidný, unavený. Duchem nepřítomný. Že začal příliš brzy a teď se nudí. Hlavně že je znuděný sám sebou. A Carem. Ten se naopak nenudil nikdy. A věděl to. A začínal Baranova nenávidět. Cože? Já tě přivedl až sem, a ty máš tu drzost se nudit? Sentimentální povahu politických vztahů není nikdy radno podceňovat.

Nakonec jednoho dne Baranov zmizel. Kreml ve stručné zprávě oznámil demisi politického poradce prezidenta Ruské federace. V tu chvíli jako by se po něm slehla zem, ale pravidelně se prý objevoval na různých místech světa, což však nikdy nikdo nepotvrdil.

Když jsem o několik let později přijel do Moskvy, vzpomínka na Baranova se nad městem vznášela jako nejasný stín, který se oddělil od jinak nepřehlédnutelného těla, a teď se může tu a tam svobodně projevovat, a to pokaždé, když se zdá být užitečné zmínit ho v souvislosti s nějakým obzvlášť obskurním kremelským opatřením. A vzhledem k tomu, že se Moskva – záhadné hlavní město nové doby, jehož obrysy nikdo nedokázal definovat – nečekaně ocitla v popředí dění, měl bývalý mág z Kremlu mezi námi cizinci své exegety. Jeden novinář z BBC natočil dokumentární film, v němž o Baranovovi tvrdil, že do politiky vnesl prvky avantgardního divadla. Jeden jeho kolega napsal knihu, v níž Baranova popisuje jako jakéhosi iluzionistu, schopného nechat zmizet a zase se zjevit osoby a politické strany pouhým lusknutím prstů. Jistý profesor mu věnoval monografii Vadim Baranov a vynález Fake Democracy. Všichni se snažili uhodnout, co asi v poslední době dělá. Má ještě pořád vliv na Cara? Jakou roli sehrál ve válce na Ukrajině? A jakým způsobem přispěl k vytvoření propagandistické strategie, která tak významným způsobem narušila geopolitickou rovnováhu na planetě?

Osobně jsem všechny ty dohady sledoval s jistou odměřeností. Živí mě nikdy nezajímali tolik jako mrtví. Na světě jsem se cítil ztracený až do doby, kdy jsem zjistil, že místo toho, abych se otravoval se svými současníky, mohu většinu času trávit ve společnosti mrtvých. Proto jsem v té době v Moskvě stejně jako kdekoli jinde navštěvoval hlavně knihovny a archivy, několik restaurací a jednu kavárnu, kde si číšníci postupně zvykli na mé samotářství. Listoval jsem starými knihami, procházel se v bledém zimním světle a každý podvečer znovu povstával z lázeňských par na Selezňovské ulici. Později večer za mnou malý bar v Kitaj-Gorodu vlídně zavřel dveře odpočinku a zapomnění. Téměř neustále mě přitom provázel jeden úžasný přízrak, v němž jsem rozpoznal potenciálního spojence pro úvahy, jimž jsem se oddával.

Jevgenij Zamjatin, autor začátku 20. století, narozený ve vesnici cikánů a zlodějů koní, byl zjevně carskými úřady zatčen a poslán do exilu za účast na revoluci roku 1905. Vedle toho, že byl autorem ceněných próz, působil také jako námořní inženýr v Anglii, kde stavěl ledoborce. Když se v roce 1918 vrátil do Ruska, aby se účastnil bolševické revoluce, rychle pochopil, že ráj dělnické třídy se nekoná a pustil se do psaní románu My. A tehdy nastal jeden z těch neuvěřitelných jevů, díky nimž rozumíme fyzikům, když hovoří o hypotéze současné existence paralelních světů.

V roce 1922 Zamjatin přestal být obyčejným spisovatelem a stal se strojem času. Bral to tak, že píše tvrdou kritiku vznikajícího sovětského systému. A jelikož ji četli i cenzoři, zakázali její vydání. Ve skutečnosti však Zamjatin nemířil přímo na ně. Nevědomky přeskočil celé století a komentoval přímo naši dobu. V knize My vykresloval společnost ovládanou logikou, v níž se vše převádí na čísla, a život jedince je do nejmenších detailů řízen, aby se tak zaručila maximální efektivita. Neúprosnou, ale pohodlnou diktaturu, v níž může kdokoli složit tři sonáty za hodinu pouhým stisknutím tlačítka, a vztahy mezi pohlavími řídí algoritmus, určující ty nejkompatibilnější partnery a umožňující sexuální aktivitu s kýmkoli z nich. V Zamjatinově světě bylo všechno transparentní, i na ulici, kde stěna maskovaná za umělecké dílo nahrávala konverzace kolemjdoucích. Jak lze ostatně na podobném místě očekávat, i volit se tu muselo veřejně: „Ve starodobě se prý volby konaly nějak tajně, lidé se schovávali jako zloději,“ prohlásí v jednu chvíli hlavní postava, D-503. „Nač byla všechna ta tajuplnost, není dodneška zcela vyjasněno; (...). My však nemáme co skrývat ani zač se stydět, slavíme volby veřejně, poctivě, za bílého dne. Já vidím, jak všichni hlasují pro Dobroditele; všichni vidí, jak hlasuji pro Dobroditele já.“

Od doby, kdy jsem Zamjatina objevil, jsem jím byl posedlý. Zdálo se mi, že se v jeho díle soustředily všechny otázky naší doby. Román My nepopisoval Sovětský svaz, ale vyprávěl o uhlazeném světě algoritmů, o vznikající globální matrici a nevyhnutelné nedostatečnosti našich primitivních mozků v konfrontaci s ní. Zamjatin byl prorok, neobracel se jen ke Stalinovi, ale bral si na paškál všechny budoucí diktátory, oligarchy ze Silicon Valley i mandaríny z čínské jediné strany. Jeho kniha byla ultimátní zbraní proti digitálnímu úlu, v nějž se začala proměňovat planeta, a mou povinností bylo ji teď vytasit a namířit správným směrem. Problém spočíval v tom, že prostředky, které jsem měl k dispozici, by Marku Zuckerbergovi nebo Si Ťin-Pchingovi strach nenahnaly. S argumentem, že Zamjatin po svém útěku před Stalinem dožil v Paříži, jsem přesvědčil univerzitu, aby mi zafinancovala výzkum. Jedno nakladatelství projevilo vágní zájem o projekt nového vydání románu My, a kamarád dokumentární producent se netvářil odmítavě na myšlenku něco s tím udělat. „Zkus v Moskvě nasbírat materiál,“ řekl mi v baru v 9. pařížském obvodu nad pomalu usrkávaným Negroni.

Po příjezdu do Moskvy mě od mé mise nicméně rozptylovalo zjištění, že to nemilosrdné město dokáže v člověku vyvolat křehké stavy okouzlení. Takové jsem denně cítil při procházkách po zledovatělých ulicích Petrovky a Arbatu. Ponurost sálající z neproniknutelných fasád stalinských budov se tu ztrácela v bledých odlescích starých bojarských sídel, a i sníh, měnící se v břečku pod koly nekonečného procesí černých sedanů, měl na dvorech a na zastrčených zahrádkách, šeptajících příběhy z dávných dob, zase svou někdejší čistotu. Všechny tyto časové úseky, Zamjatinova dvacátá léta a dystopická budoucnost jeho románu, jizvy, které na městě zanechal Stalin, i laskavější otisky předrevoluční Moskvy, to vše se ve mně mísilo a odtrhávalo mě od mé tehdejší životní reality. Přece jen jsem ale o to, co se kolem mě děje, úplně neztratil zájem. V té době jsem přestal číst noviny, ale sociální sítě mé omezené potřebě informací celkem dobře vyhovovaly.

Mezi ruskými profily, které jsem sledoval, byl i jistý Nikolaj Brandejs. Spíš než o kremelského mága šlo pravděpodobně o studenta zašitého v garsonce někde v Kazani, ale protože člověk nikdy neví, četl jsem ho. V Rusku si člověk nikdy nemůže být ničím jistý, je třeba se s tím smířit, nebo to zabalit. Nešlo o nic důležitého, protože Brandejs publikoval jen jednu větu za deset nebo čtrnáct dní a nikdy nekomentoval současné dění, spíš se schovával za úryvky z literárních děl, citoval sloky písní nebo odkazoval na Paris Review – což podporovalo hypotézu o kazaňském studentovi.

„V ráji je dovoleno vše, jen ne zvědavost.“

„Zemře-li ti přítel, nepohřbívej ho. Postav se trochu stranou a počkej. Sletí se supi a uděláš si spoustu nových přátel.“

„Na světě není nic smutnějšího než vidět, jak zdravou a silnou rodinu rozerve na kusy úplná hloupost. Třeba vlčí smečka.“

Mladík měl poněkud chmurný pohled na věc, ale celkem dobře se přizpůsobil místním podmínkám.

Jednou večer jsem místo návštěvy svého oblíbeného baru zůstal doma a četl si. Měl jsem pronajatý dvojpokojový byt v posledním patře krásné budovy z padesátých let, kterou postavili němečtí váleční zajatci, což byla moskevská značka vysokého standardu – fortelnost a buržoazní pohodlí tu stály, jako všude zde, na pevných základech útlaku. Naoranžovělé odlesky města za oknem tlumilo bičování nervózní chumelenice. V bytě jsem žil v ovzduší neuspořádanosti a mám sklon to aplikovat kdekoli; mám tu stohy knih, krabice od jídla z fastfoodu a poloprázdné lahve vína. Hlas Marlene Dietrichové dodával místnosti dekadentní nádech a posiloval pocit bizarnosti, který mě v té době nejvíc těšil.

Odložil jsem Zamjatina a četl Nabokovovu povídku, ale ta mě jako obvykle pomalu uspávala; stálý obyvatel hotelu Montreux Palace byl odjakživa na můj vkus až moc decentní. Pohled mi nevědomky co dvě minuty utíkal od knihy a nezadržitelně sklouzával k ďábelskému vynálezu. A tam se mezi bublinami efemérního rozhořčení a fotografiemi koal najednou objevila tato věta: „Jinak žijeme mezi svými průhlednými stěnami, jakoby utkanými z třpytivého vzduchu, všem na očích, stále omýváni světlem. Nemáme jeden před druhým co skrývat.“ Zamjatin. Spatřit ho takhle najednou na své zdi na mě zapůsobilo jako rána kladivem. Skoro automaticky jsem k Brandejsovu tweetu připsal následující větu z My: „Zároveň to usnadňuje těžkou a ušlechtilou práci Strážců. Kdo ví, co by se jinak mohlo stát.“ Potom jsem odhodil tablet na druhou stranu místnosti, abych se přinutil vrátit k četbě. Druhý den ráno, když jsem ho vyhrabával zpod polštářů, mi ten pekelný přístroj oznámil příchod nové zprávy: „Nevěděl jsem, že se ve Francii ještě čte Z.“ Brandejs mi napsal ve tři hodiny ráno. Bezmyšlenkovitě jsem odpověděl: „Z. je tajný král naší doby.“ Nato se objevila otázka: „Jak dlouho budete ještě v Moskvě?“

Krátké zaváhání. Odkud ten student ví, kde zrovna jsem? Pak jsem si uvědomil, že z některých mých tweetů v posledních týdnech, když člověk trochu četl mezi řádky, se dalo usoudit, že jsem teď tady. Odpověděl jsem, že to ještě přesně nevím, a vyrazil jsem do vymrzlého města pokračovat v každodenních rituálech své samotářské existence. Po návratu na mě čekala další zpráva: „Pokud vás Z. stále zajímá, mohu vám něco ukázat.“

Proč ne? Neměl jsem co ztratit. Přinejhorším se seznámím se studentem zapáleným pro literaturu. Občas má sice morbidní sklony, ale takový problém obvykle vyřeší pár panáků vodky.

10

2

Auto čekalo s nastartovaným motorem u kraje silnice. Byl to černý mercedes, poslední model – základní jednotka moskevské dopravy. Vedle auta v tichosti pokuřovaly dvě zavalité mužské postavy. Když mě jeden z mužů uviděl, otevřel mi zadní dveře a sám se posadil vedle řidiče.

Nijak jsem se nepokoušel o konverzaci. Ze zkušenosti jsem věděl, že ze svých společníků dostanu nanejvýš jednoslabičné odpovědi. Místní lidé takovým říkají „poštovní známky“, protože zůstávají pořád nalepení na těch, které mají chránit. Jsou to nemluvné typy vyzařující klid. Jednou týdně večeří u maminky a nosí jí květiny a bonboniéru. Pokaždé, když mají příležitost, hladí děti po blonďatých hlavičkách. Někteří sbírají zátky od lahví, nebo si aspoň leští motorku. Nejmírumilovnější bytosti na světě. Až na ty vzácné chvíle, kdy jimi být přestanou. Ale to je pak jiný příběh a v něm není radno se jim plést do cesty.

Před očima mi rychle míjely scény z mého milovaného města. Moskva. Nejsmutnější a nejkrásnější z velkých imperiálních měst. Pak se objevily nekonečné, hluboké lesy, které se v mých představách táhly bez přerušení až na Sibiř. Neměl jsem ani potuchy, kde se nacházíme. Telefon mi přestal fungovat, jen co jsem nasedl do auta. A GPS nás zarputile lokalizovala na opačné straně od města.

V jednu chvíli jsme sjeli z hlavní silnice a zahnuli na cestu nořící se do lesů. Auto zpomalilo jen minimálně a na lesní cestu vtrhlo se stejnou razancí, s jakou předtím upalovalo po dálnici; snad aby se neřeklo, že se ruský řidič nechá zastrašit nějakou hloupostí (třeba vlčí smečkou). Dál jsme jeli tmou, ne sice dlouho, ale dost na to, aby to ve mně přiživilo temné předtuchy. Pobavená zvědavost, která mě dosud ovládala, ustupovala jistým obavám. V Rusku, říkal jsem si, je většinou všechno v nejlepším pořádku, ale když už se věci zvrtnou, zvrtnou se pořádně. Nejhorší, co se vám může přihodit v Paříži, je přeceňovaná restaurace, pohrdavý pohled hezké dívky, pokuta. V Moskvě je škála nepříjemností povážlivě rozsáhlejší.

Dorazili jsme k bráně. Hlídač nám z budky nedbale pokynul na pozdrav. Mercedes konečně způsobněji zvolnil. Mezi břízami prosvítalo jezírko, na kterém plavalo několik labutí jako otazníky směřující k noci. Pak auto naposledy zahnulo a zastavilo před velkou žlutobílou neoklasicistní budovou.

Vystoupil jsem z auta a stanul před domem, který spíš než sídlo oligarchy připomínal vilu v Hamburku, uhnízděnou někde nad Alsterou. Byl to dům lékaře, právníka, možná i bankéře, ale kalvinistického, oddaného práci a nejevícího sklony k okázalosti. Šourající se silueta starého pána v sametovém obleku u vchodu tvořila pozoruhodný kontrast s oněmi dvěma individui, která mě dopravila až sem. Zatímco oba muži jednoznačně patřili k zářícímu a krutému městu, odkud jsme právě přijeli, majordomova poněkud unavená tvář budila dojem, že byla pánem domu vybrána, aby bděla nad soukromějším a starobylejším světem.

Hned za dveřmi vítala návštěvníka hala obložená korkem. Ani zde nebyl patrný jakýkoli ústupek jinde tak módnímu současnému stylu. Místnosti, jimiž mě můj vetchý Charon postupně prováděl, spíš překypovaly intarzovaným nábytkem a zapálenými svícny, zlacenými rámy a čínskými koberci, které vytvářely útulnou atmosféru, ještě umocněnou matnými skly a velkými zdobnými kachlovými kamny. Dojem přísné harmonie, který jsem pocítil už na prahu domu, se místnost od místnosti ještě umocňoval, až jsme dorazili do kanceláře, kde mi majordom pokynul, abych se posadil na malou sváteční pohovku, jež by se hodila do předpokoje nějaké postavy z Vojny a míru. Na stěně proti mně visel olejem malovaný portrét starého muže v kostýmu dvorního šaška, který po mně výsměšně pokukoval.

Nadšeně a poněkud překvapeně jsem se rozhlédl. Působí-li jindy luxus rozptylujícím dojmem, zde vyvolával pocit síly a zbožné úcty.

„Co jste čekal? Zlaté vodovodní kohoutky?“ Baranov se usmíval. Nepůsobil sarkasticky, spíš klidně, jako člověk zvyklý přebírat myšlenky druhých. Zjevil se nenadále, nejspíš prošel některými bočními dveřmi. Měl na sobě tmavý, měkký, zjevně drahý, elegantní župan. Vykoktal jsem jakousi odpověď, ale Rus mi nevěnoval sebemenší pozornost.

„Promiňte mi prosím tuto denní dobu. Mám takový zlozvyk a nedokážu se ho zbavit.“

„To nejste v těchto končinách jediný,“ poznamenal jsem a pomyslel na rozbujelý moskevský noční život, ale hned mi došlo, že by ta věta mohla znít jako narážka na Carovy zvyky.

Jeho nehybným pohledem jako by prolétla letmá myšlenka.

„Každopádně jsem rád, že jsem tady. Je to tu nádherné.“

Sotva jsem ta slova dořekl, pocítil jsem poprvé, jako by se mě Baranovovy oči zeptaly: Přišel jsi mě nudit jako ostatní?

Rus zůstal stát.

„Takže vy jste čtenář Zamjatina?“ zeptal se a vykročil ke dveřím, kterými vešel. „Pojďte se mnou, něco vám ukážu.“

Vstoupili jsme do místnosti, jejíž stěny pokrývala odshora dolů obrovská knihovna, která by nepůsobila nepatřičně ani v benediktinském klášteře. Na policích se leskly tisíce starožitných svazků, osvětlených mihotáním ohně, který hořel ve velikém krbu.

„Nevěděl jsem, že sbíráte staré knihy.“

Pořád jsem jen konstatoval zjevné skutečnosti.

„Nesbírám je. Čtu je. To jsou dvě různé věci.“

Rus působil popuzeně. Sběratelé jsou malicherné bytůstky, lidé žijící v posedlosti kontrolou, jíž nikdy nedosáhnou. Za někoho takového se Baranov nepovažoval.

„Ve skutečnosti nejsou všechny moje. Mnoho jsem jich zdědil po dědečkovi.“

Jen s obtížemi jsem nedal najevo překvapení. Zanechat po sobě celou knihovnu starých knih nebyla v Sovětském svazu, abych tak řekl, nejpřirozenější věc na světě.

„Ale tohle jsem našel já.“

Baranov ještě neměl náladu na vysvětlování. Z kožené aktovky vytáhl několik rukou popsaných listů.

„Podívejte se,“ řekl a podal mi pár zažloutlých papírů.

Byl to azbukou psaný dopis, datovaný 15. června 1931 v Moskvě. Dal jsem se do čtení.

Drahý Josefe Visarionoviči,

autor těchto řádků, odsouzený k hrdelnímu trestu, se na tebe obrací s prosbou o jeho zmírnění. Mé jméno je ti pravděpodobně známé. Být zbaven možnosti psát se pro mě jako spisovatele rovná trestu smrti.

Zvedl jsem oči. Baranov se tvářil, že listuje nějakou knihou, aby mi dal čas se vzpamatovat.

„Je to originál dopisu Zamjatina Stalinovi,“ řekl s pohledem upřeným jinam. „Když žádal o povolení opustit SSSR.“

Když mi to vysvětlil, dlouze jsem se na Rusa zadíval. Nechtělo se mi věřit, co držím v rukou. Pak jsem našel sílu číst dál.

Netvrdím, že jsem nevinný. Vím, že mám velmi nepřístojný zvyk říkat, co považuji za pravdivé, namísto toho, co by se slušelo říct v daném okamžiku. Nikdy jsem neskrýval svůj postoj k literární servilnosti, pochlebování a chameleonství. Považuji je za degradující pro spisovatele i pro revoluci.

Chvíli jsem zůstal ponořený ve čtení. Když jsem zvedl oči, Baranov se na mě díval.

„Je to jedna z nejkrásnějších suplik umělce Stalinovi. Zamjatin se nikdy neponižuje. Hovoří upřímně, jako bývalý bolševik. Utkal se s carskými vojsky, přežil vyhnanství, vrátil se, aby dělal revoluci. Jediný problém byl, že všechno pochopil příliš brzy a dopustil se té neopatrnosti, že to napsal.“

S ohledem na svůj čerstvý kontakt s autorem jsem cítil právo něco říct. Pronesl jsem tedy několik banalit o nevyhnutelném pnutí mezi uměním a mocí, o Zamjatinově nomádské povaze a o jeho přesvědčení, že vítězství jakékoli, byť revoluční myšlenky, automaticky vede k jejímu zburžoaznění. Baranov mě pozoroval s laskavým výrazem rodinného přítele, kterého přinutili účastnit se školní besídky. Když se mu zdálo, že jsem své téma vyčerpal, vzal si znovu slovo:

„Ano, přesně tak. Ale myslím, že je v tom něco víc. Zamjatin se pokusil Stalina zastavit, pochopil, že to není politik, ale umělec. Že se tu o budoucnost neperou dvě politické vize, ale dva umělecké projekty. Ve dvacátých letech jsou Stalin a Zamjatin dva avantgardní umělci, kteří soupeří o nadvládu. Síly jsou samozřejmě nevyrovnané, protože Stalinovým materiálem jsou těla a krev lidí, jeho plátnem je obrovský národ a jeho diváky jsou všichni obyvatelé planety, kteří jeho jméno s bázní šeptají ve stovkách jazyků. Co básník uskutečňuje v představách, pokouší se demiurg prosadit na jevišti světových dějin. Ve svém boji je Zamjatin skoro úplně osamocený, a přece se snaží novému řádu odporovat. Ví, že Stalinovo umění vede nevyhnutelně ke koncentračnímu táboru, protože v plánu, který má řídit život Nového člověka, není místo pro herezi. Proto Zamjatin, ač inženýr, bojuje zbraněmi literatury, divadla, hudby; pochopil, že jestliže moc ničí každý nesoulad, je gulag jen otázkou času. Jsou-li nevhodné harmonie potlačovány, bude brzy místo jen pro vojenské pochody. Molová tonalita, neslučitelná s ideály nové společnosti, se stane třídním nepřítelem. Dur! Nic než dur! Všechny cesty vedou k dur! Hudba, i ta beze slov, bude nekompromisně podřízena slovu. A nikdo už nesloží jedinou symfonii, nebude-li to ke slávě marxismu-leninismu.“

Při těchto posledních slovech se do Rusova hlasu poprvé vkradl emotivní odstín, jako kdyby jen neanalyzoval dějinnou situaci.

„Když Zamjatin přesvědčí svého přítele Šostakoviče, aby složil Lady Macbeth Mcenského újezdu,“ pokračoval, „je to proto, že ví, že na tomto představení závisí budoucnost SSSR. Že jediný způsob, jak se vyhnout čistkám a politickým procesům, je znovu prosadit konkrétního jedince, který se vzepře danému řádu. A když se Stalin po třetím dějství zvedne a rozzuřeně opustí Bolšoj, je to proto, že ví, že svoboda skladatele a jeho postav je přímý útok na jeho moc a na jeho celkový umělecký projekt. Proto nechá do Pravdy napsat ten slavný článek, který skladatele viní z toho, že dává příliš prostoru smyslnosti postav, které se chovají „bestiál-ně“. Ve Stalinově díle je místo pro bestiální instinkty jen jediného člověka. Aplikuje doslovně Leninův imperativ Musíme snít, ovšem jediným povoleným snem je jeho vlastní, všechny ostatní musejí být odstraněny.“

Baranov se odmlčel. Pohodlí místnosti, kde jsme se nacházeli, ostře kontrastovalo s drsností právě zmíněného.

„Když se nad tím zamyslíme,“ začal znovu, „nebyla vlastně první polovina dvacátého století ničím jiným než titánským střetem umělců: Lenina, Stalina, Churchilla. Pak nastoupili byrokrati, protože svět si potřeboval odpočinout. Ale dnes jsou umělci zpět. Stačí se rozhlédnout kolem. Kam se podíváte, tam vidíte avantgardní umělce, kteří se tváří, že skutečnost nepopisují, ale tvoří. Změnil se jen styl. Místo někdejších umělců tu dnes máme postavičky z reality show. Ale princip je stejný.“

„A vy k nim patříte?“

„Jistěže ne. Nějakou dobu jsem jim přisluhoval. Ale teď jsem v důchodu.“

„Adrenalin vám nechybí?“

„Věřte mi, neexistuje větší výzva, než ráno vstát, dát si kávu a zavést dceru do školy. Vážně, nemyslím si, že bych po něčem doopravdy toužil víckrát než třikrát nebo čtyřikrát v životě. Ale když už na to přišlo, většinou jsem dostal, co jsem chtěl. A teď, věřte nevěřte, toužím právě po tomhle.“

Baranov ukázal na knihovnu, starý dřevěný glóbus a oheň hořící v krbu.

„A jak to vzali ostatní?“

„Jak to měli vzít. Ovšemže špatně. V akváriu se odpouští všem: zlodějům, vrahům, zrádcům. Ale zběhnutí se neodpouští. Co! Odmítáš něco, pro co my bychom zabíjeli? To vám dvořané odpustit nemohou.“

„A Car?“

„Car, to je jiný příběh. Ten vidí a odpouští všechno.“

V Rusově neproniknutelném pohledu se mihl záblesk ironie.

„Píšete paměti?“

„To by mě nenapadlo ani ve snu.“

„Přitom byste měl co vyprávět!“

„Na skutečnou hru moci bude každá kniha krátká.“

„Také bychom mohli tvrdit opak.“

Pohled mu zastřel lehký stín. Baranov se usmál.

„Máte pravdu. Dovolte mi svou větu přeformulovat. Každá kniha, kterou bych mohl napsat já, bude krátká na skutečnou hru moci.“

„Co pro vás znamená moc?“

„To je příliš přímá otázka. Moc je jako slunce nebo smrt, nemůžete jim pohlédnout do tváře. Zvlášť v Rusku ne. Ale když už jste přijel až sem a máte chvíli čas, rád bych vám vyprávěl jeden příběh.“

Baranov vstal a nalil dvě sklenice whisky z křišťálové karafy. Jednu mi podal a znovu se posadil do koženého křesla. Chvíli se na mě pronikavě zahleděl a pak sklopil oči ke sklenici.

„Můj dědeček byl výborný lovec,“ pronesl pomalu.

3

„Můj dědeček byl výborný lovec. Doma si bez sluhovy pomoci ani neoblékl župan, ale při honu na vlka byl ochotný trávit celé noci v lese pod širákem. Před revolucí to byl jen koníček. Studoval práva a byl by dosáhl na jakékoli místo v carské správě. Když moc převzali bolševici, zůstal mu lov. Vlastně ho osvobodili, i když on by to pochopitelně nikdy nepřiznal. Komunisty nenáviděl. Své psy pojmenoval po jejich vůdcích. ‚Molotove, k noze!‘, ‚Berijo, lehni!‘ Naštěstí žil na samotě a nikdy ho nikdo neudal. Ale můj otec už jako dítě vnímal, jak moc se dědeček vyčleňuje. A styděl se za to. A hlavně se myslím bál. Vzhledem k tomu, co se tehdy dělo, byl ten strach namístě. Zato dědeček to měl na háku. A nějak mu všechno procházelo. V jednu chvíli začal psát knihy o lovu: jak vycvičit psy, jak poznat stopu, takové věci. Doplňoval to různými historkami, popisoval prazvláštní postavičky, s nimiž svou vášeň sdílel, a prokládal to citáty z Turgeněva. Čtenáři jeho knihy zbožňovali. Měly v sobě něco z lehkosti minulých dob, ale ta se omezovala jen na přesně vykolíkovanou oblast, což ji v očích moci činilo tolerovatelnou. Postupem času se dědeček stal jakousi autoritou. Když se v roce 1954 na Kavkaze přemnožili vlci, byl dědeček jmenován do čela vládní expedice, která je měla postřílet. De facto se tak stal státním úředníkem, ale svůj postoj nikdy nezměnil. Měl v sobě typickou drzost ruského aristokrata. Raději by se nechal oběsit, než aby si odpustil bonmot.

‚Víš, co to je sovětský duo? Kvartet na zahraničním turné‘.