Anna Tell

Kde se skrývá pravda

Přeložila Olga Bažantová

DET SANNINGEN DÖLJER

Copyright © Anna Tell, 2023

Poprvé vydalo nakladatelství Wahlström & Widstrand, Stockholm, Švédsko

Vydáno v českém jazyce po dohodě s Bonnier Rights, Stockholm, Švédsko

a Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Olga Bažantová, 2024

Obálka © Jiří Dvorský

ISBN: 978-80-7611-271-1

Věnováno Johanovi

Prolog

Červen 1997

Puška ležela podél těla. Hlavu si podložil srolovanou vojenskou vestou a poslouchal, jak na celtu dopadá déšť. Záviděl ostatním, kterým zjevně tenhle nečas ve spánku nebránil. Voják, který měl službu u ohně, opatrně otevřel kamna a přiložil další polínko. Plech rudě žhnul a štěrbinami se dral ven kouř. Venku zaburácel hrom a jeho tělem projelo zachvění.

To bylo blízko.

Baterkou si posvítil na hodinky.

Deset minut do střídání hlídek. Voják u kamen do něj má šťouchnout už za pět.

Šedivé vlněné ponožky si natáhl až ke kolenům a nohy strčil do bagančat. Tkaničky pořádně utáhl, zavázal na dvojitý uzel a kovový háček nohavic zahákl za řemínky na botách. Ozvalo se zašustění, jak vytahoval pláštěnku z batohu, a voják na něj kývl, že už je čas.

S puškou v jedné ruce a vestou ve druhé vylezl ze stanu a zhluboka se nadechl. Ten kontrast byl až směšný. V tichu uvnitř stanu se mísily pachy kouře z kamen, zpocených těl a staré celty. V neprostupné venkovní tmě líbezně voněl les, déšť a léto.

Po několika dnech v terénu ho dřela přilba a bolela ramena.

Utáhl si popruhy na vestě, pušku sevřel oběma rukama a vydal se na hlídku. Pod límec uniformy mu zatékaly pramínky vody, až se otřásl. Oblohu rozčísl blesk a ozářil zem, ze které se během noci stala bažina. Boty mu podkluzovaly a lepily se, když se snažil přidat do kroku a přitom počítal vteřiny.

Raz. Dva. Tři.

Noc přeťalo zadunění hromu. To znamenalo, že tenhle blesk uhodil jen kilometr odsud. Zavřel oči a polkl. Nejradši by se otočil a zalezl zpátky do stanu.

Uchopil zbraň pevněji a zamířil k obrysu plachty, pod kterou stála strážní hlídka. Kdyby uhodil blesk, bylo tohle koneckonců lepší než být s dvaceti dalšími ve stanu na odhalené mýtině.

Casanova už mu šel naproti, jen unaveně zamumlal, že konečně střídá, a odkráčel ke stanu dřív, než mu stačil cokoliv říct.

Zaujal místo na hlídce a přejížděl pohledem mezi stromy, ale déšť mu clonil výhled. Úzká štěrková pěšina, ve dne dobře viditelná, vypadala oproti okolí jen jako světlejší pruh. Když se otočil, viděl jen černočerný močál.

Během pár minut se plachta prohýbala a on podle instrukcí z večera nadzvedl vypouklinu tyčí a voda mu stekla k nohám. Schoulil se a posvítil si na hodinky. Ještě padesát minut. Tohle bude bezpochyby ta nejdelší hodina z celého dne, pomyslel si a znovu se zatřásl, když ucítil, jak do sebe boty nasávají vodu jako houba.

Minuty se vlekly a v hlavě mu nepřestávaly vířit myšlenky, jeho protestů si nevšímaly. S každým dalším dnem v něm sílilo přesvědčení, že se na jeho naléhavou žádost vykašlou, že se nic nezmění a všechno půjde do hajzlu.

Ale on se nevzdá. Jiní mu naslouchat budou. A budou jednat, tím si byl jistý.

Déšť slábl. Oblohu ozářil blesk, ale vteřiny ubíhaly, a než se ozval hrom, napočítal až do osmi. To mu dodalo odvahu, zbraň opřel o borovici a dřepl si tak, aby měl výhled na celé ležení.

Zmáhala ho únava a víčka mu těžkla. Myslel na to, že cvičení potrvá už jen pár hodin a brzy budou moct výcvikový prostor opustit. Pojedou domů do kasáren v Kristinehamnu. Pak už jim jen velitel zkontroluje vyčištěné zbraně, proběhne nástup na asfaltovém plácku před kasárnami a potom konečně začne víkend.

Vtom zapraskala větev, trhl sebou a upřel zrak do tmy. V mžiku byl zcela bdělý a sevřel v rukou pažbu. Nezaslechl náhodou šepot? Nebo to jen vítr zaskučel ve větvích?

Postavil se zády ke kmeni stromu a pohledem pátral v lese. Oči už přivykly tmě a on se ujišťoval, že ať už je tam cokoliv, on to aspoň uvidí první a získá tak převahu.

Když znovu přejížděl očima po cestě, zahlédl slabý svit, který se pohupoval nahoru a dolů.

Baterka?

Světlo se přiblížilo a křupání těžkých bot na štěrku se teď ozývalo pravidelně. Napětí v ramenou povolilo a dech se mu zklidnil. Aspoň že se nikdo nesnaží k němu připlížit.

„Zde major,“ ozval se drsný hlas, když bylo světlo baterky vzdálené asi dvacet metrů.

Co dělá Bojovník venku v tuhle hodinu?

Pohupující se světlo občas dopadlo na majorovu hlavu a do tmy se zaleskl bledý, hrubě tesaný obličej s jizvou. Odpověděl:

„Zde četař.“

„Provádím inspekci ležení,“ řekl major. „Poslední den v terénu jsou všichni unavení a hrozí lajdáctví. Člověk snadno usne, zapomene si výzbroj nebo neplní svůj úkol,“ pokračoval major a stál teď tak blízko, že byla cítit jeho zubní pasta.

„Výzbroj mám kompletní, pane,“ odpověděl a přitom přejel rukou kapsy na zásobníky, aby zkontroloval, že je má zapnuté.

Na tuhle příležitost čekal. Bojovník a on, mezi čtyřma očima. Polkl a odkašlal si, ale major ho předešel:

„Od vás bych nic jiného nečekal, četaři.“

Nebe nad ležením rozčísl blesk a on se neubránil zachvění.

„Snad se nebojíte špatného počasí?“ ušklíbl se major a odhalil všechny zuby.

„Ne, pane,“ vyhrkl jedinou správnou odpověď.

V nitru mu probublávala úzkost, ale jestli Bojovník něčím opovrhoval, tak slabostí.

„Udržíme vlajku ještě pár hodin vztyčenou, co vy na to, četaři?“

„Samozřejmě, pane, jen bych si s vámi chtěl o něčem promluvit…“

„Dost mluvení, povíme si to později. Teď jdu ještě zkontrolovat službu u ohně.“

Major se otočil na podpatku a vydal se dlouhými kroky ke stanu. Světlo se pohupovalo a on se proklínal. Bojovník sice naháněl hrůzu, ale rozhodně v něj choval důvěru. Proč mu to prostě neřekl, když měl příležitost? Trvalo by to pár vteřin a bylo by hotovo.

Posvítil si na hodinky.

Ještě půl hodiny.

Brzy začne svítat a on si bude moct před budíčkem ještě hodinu pospat.

Sundal si helmu, posadil se na ni a opřel se o borovici. Oči ho pálily a na vteřinu je zavřel. Poslouchal déšť, který bubnoval do plachty, a nechal myšlenky plout. Vtom znovu zaslechl ten šepot.

Zadržel dech. Zíral do noci.

Tentokrát žádné světlo.

Vysoukal se na nohy a zapátral pohledem po sotva viditelné štěrkové cestě. Všude byly stíny, ale mezi stromy se opravdu něco pohnulo.

Opatrně rozepnul zip kapsy u kalhot a nahmatal rukojeť nože, jen pro jistotu. Ale vytáhnout ho by trvalo dlouho. Místo toho vzal pušku a držel ji oběma rukama před sebou. Připravený na boj zblízka.

Pak se ozvala rána a něco ho strhlo na zem. Obličej měl zabořený do mokrého mechu, lapal po dechu a snažil se křičet. Ale nevydal ani hlásku.

Házel sebou a snažil se vyprostit, ale někdo na něm seděl a držel ho železným stiskem. Myšlenky se mu splašily. Tíha na zádech ho tlačila hlouběji do mechu a zachvátila ho panika. Musí jich být víc. Někdo vedle něj hekal a dýchal, ale hlasy neslyšel. Nakonec se mu podařilo otočit obličej a pohlédl do vytřeštěných očí.

10

Sobota

16. července 2022

1

Hedvig dopila poslední kapku minerálky. Už druhá dnešní láhev a to bylo teprve devět.

Okna do ulice Kungsholmsgatan byla dokořán, aby se udělal průvan a zahnal letní vedro, které už se dožadovalo pozornosti. Ani dnes to nevypadalo, že by se opraváři klimatizace chystali dorazit.

Hedvig zamířila k tiskárně pro záznam ze včerejšího výslechu. Téměř liduprázdné chodby Národního operativního oddělení ve Stockholmu nepůsobily nijak zvláštně. Stejně pusto bývalo o sobotách v tuhle část roku na všech policejních stanicích po celém Švédsku.

Potom v dálce na chodbě zaslechla hlas Janneho Berga, a přestože jeho slova zanikala v hučení větráků, poznala, že zní poněkud rozčileně. Vzápětí se zjevil a mával štosem papírů. To byl pro všechny, kdo byli ve službě, signál k tomu, aby se shromáždili v zasedačce.

Uvnitř byl hluk a dusno. Zápachu kocoviny si nešlo nevšimnout. Hedvig přejela pohledem po šesti kolezích v místnosti. Pár z nich mělo za sebou dlouhou noc.

Ignorovala ceduli se zákazem otvírání oken v této konkrétní místnosti a zachytila Janneho pohled.

„Nejenže je přes třicet stupňů, navíc tady smrdí chlast,“ prohodila při otvírání okna.

„To ten tvůj citlivý čich,“ uchechtl se a kývl na dva mladé, nedávno přijaté operativce se zarudlýma očima.

„Možná je to moje superschopnost, každopádně nemám zájem dýchat vaše alkoholové výpary. A už vůbec ne tady.“

S tím čichem to byla pravda. Vždycky ho měla citlivý a samozřejmě ho využívala při práci. Nic, co vydávalo pach, jí neuniklo. Jenže když byl smrad moc silný, dělalo se jí v lepším případě zle. Když byl opravdu odporný, pozvracela se.

„Zpátky do reality,“ řekl Janne a vrásky od smíchu v mžiku vystřídal výraz smutného psa, jak tomu Hedvig říkala.

To ty jsi s tím začal, pomyslela si, posadila se a zakroužila rameny, aby uvolnila nahromaděné napětí. Ozvalo se lupnutí, ale už při třetím kroužku ztuhlost polevila.

Janne si odkašlal:

„Došlo ke střelbě na policistu.“

„Je mrtvý?“ zeptal se někdo.

„Ano, mrtvý.“

Bez ohledu na to, kde předtím vyšetřovatelé v duchu bloumali a čím zrovna zaměstnávali ruce, ve vteřině byli všichni naprosto bdělí.

„Panebože, tady ve Stockholmu?“ zeptala se Hedvig a cítila, jak se jí sevřel hrudník.

Že po sobě jdou gangy, byla jedna věc, ale policisté přece neumírají. Ve Švédsku ne.

„V Karlstadu. Ve svém letním domě,“ odpověděl Janne.

„Takže důvodem vraždy nebyla jeho příslušnost k policii?“ chtěla se Hedvig ujistit a uvědomila si, že žádné policisty z Värmlandu naštěstí nezná.

„Zatím je kolem toho jen spousta otazníků. Ale karlstadská policie nás prosí o pomoc, už od zimy dělají na tom vlčím případu. Takže teď potřebují posily mimo jiné od nás.“

„Co se stalo?“ zeptal se Olle a zívl, až se Hedvig zdálo, že se mu lihové výpary z pusy přímo valí.

„Ještě toho moc nevědí. Jen že k tomu došlo někdy v noci, tělo našli teprve před pár hodinami,“ řekl Janne.

„Takže tělo je pořád v tom domě?“ zeptala se Hedvig.

Janne přikývl.

To byl samozřejmě nejlepší možný začátek vyšetřování vraždy, pokud tělo zůstalo na místě, kde bylo nalezeno, a okolí bylo víceméně nedotčené. Tak si mohl člověk vytvořit vlastní představu, co se kolem oběti dělo v momentě vraždy. Pozdější příjezd na místo činu s sebou přinášel nutnost číst spoustu dokumentů a neustálý pocit, že je člověk o krok pozadu.

„Jmenuje se Robert Sundström, narozen 1977. A ano, vyrozuměl jsem, že je pořád tam.“

Hedvig si v hlavě promítla kalendář na následující dny. Určitě by tam mohla zajet. Večeře s dcerami nebyla zatím víc než plán v její mysli. Schůzka s Erikem, aby se dohodli, co s domem na venkově, se klidně může přesunout na jindy. Termín u kadeřnice může coby stálá zákaznice zrušit i takhle narychlo, i když už by tam vážně potřebovala. Zastřižení konečků počká, ale šediny v hnědých kudrnách by chtěly nabarvit. A většina věcí, na kterých teď pracovala, nijak zvlášť nehoří, a to, co nepočká, si prostě vezme na starost jiný vyšetřovatel.

„Předpokládám, že ještě nikoho nezadrželi, když to teď máme na stole my?“ pronesl Samir blízkovýchodním přízvukem, zatímco si psal poznámky.

Hedvig se v duchu podivila nad tím, co podle něj padlo tak důležitého, že si to musí zapisovat. Třeba „zastřelený policista“? Zatím přece nezazněl žádný zásadní detail, který by bylo nutné si poznamenat.

„Soudím, že by nám řekli, kdyby už někoho zadrželi,“ odpověděl Janne.

Hedvig si nevybavovala, že by v Karlstadu byla víc než jednou v životě, na výletě v deváté třídě, když jeli autobusem ze Skåne na exkurzi do sídla Mårbacka, rodiště spisovatelky Selmy Lagerlöf. Zvláštní, vždyť ona za ta léta navštívila ve Švédsku už kdeco.

Do Karlstadu to bylo nějakých tři sta kilometrů. Jestli ji nezdrží práce na silnici, mohla by stihnout zaskočit si domů na Rörstrandsgatan sbalit tašku a pořád by tam dorazila chvíli po obědě.

„Samire a Olle, chci, abyste tam vyrazili co nejdřív,“ řekl Janne s pohledem upřeným na dva kolegy, kteří měli podle Hedvig největší kocovinu ze všech přítomných.

Olle se zhluboka nadechl a Samir pomalu přikývl a prohrábl si uhlově černé vlasy, jako by chtěl dát najevo, že to chápe jako příležitost ukázat, co umí.

„Během příštího týdne pošlu ještě někoho, jestli budou potřeba další posily. A nezapomeňte, o těch vlcích ani muk. Je to problematické téma a týká se tam všech možných lidí. Takže bez ohledu na to, co si o tom myslíte, držte klapačku,“ dodal Janne.

Hedvig na něj zírala a zatínala čelisti. Rty měla pevně stisknuté a v puse jí vyschlo. Nebylo jasné, jestli ji tam neposlal úmyslně, nebo na ni prostě zapomněl. A pokud existovala možnost, že vražda souvisí s tím, že ten muž byl policista, nemělo by snad NOO poskytnout zkušenější posily?

Zůstala sedět u stolu a sledovala, jak Samir, Olle a ostatní odcházejí.

Když s Jannem osaměla, odkašlala si:

„Nezapomněl jsi na mě?“

„Ne, totiž, no, říkal jsem si, že by ti mladší, co jsou tady v našem odboru noví, měli dostat příležitost ukázat, co umí. A kromě toho možná není úplně rozumné, vždyť víš… posílat tebe, když tě čeká soud.“

„To jsou kecy, víš stejně dobře jako já, že to odloží.“

„Jeden nikdy neví. A popravdě by nevypadalo moc dobře, kdybychom tam z NOO poslali vyšetřovatelku, která možná sama bude odsouzená, co myslíš? Neměla bys koneckonců už někdy brzo k výslechu?“

„No jo, asi jo,“ povzdechla si Hedvig a pomyslela si, že v tomhle případě je to tvrzení proti tvrzení.

A bylo by divné, kdyby justice nepřistoupila na její verzi. Důvěryhodnost zkušené policistky by měla mít větší váhu než tvrzení zdrogovaného muže, který týral svoji přítelkyni.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Janne. „Že má zlomený nos i žebra? Tys přece ani nebyla ve službě, ne?“

„Vždyť by tu ženskou umlátil. Co jsem měla dělat? Taky bys zakročil, kdybys tam byl,“ řekla Hedvig, přestože si byla naprosto jistá, že on by to neudělal.

Zavolat policii? Ano. Zasáhnout? Ne. Přesně kvůli takovým rezignovaným policistům bylo procento objasněných případů tak nízké. Když člověk nic neudělá, nemůže nic pokazit.

„Možná bych nezakročil tak násilně,“ opáčil Janne s mlasknutím.

„Já bych se každopádně zachovala úplně stejně, kdyby se taková si-tuace opakovala,“ odsekla Hedvig a pomyslela si, že kdyby ten zfetovaný debil udělal, co mu nařídila, vyvázli by z toho oba s čistou kůží. Ale když odmítal spolupracovat a pak na ni ještě plivl, nezbylo jí nic jiného než ho umravnit. Nelitovala ničeho.

„O tom nepochybuju, ale otázka je, jestli ta zranění vznikla před tím, než jsi ho umravnila, nebo po tom.“

Podívala se na něj.

„Co na tom záleží, že na mě podal oznámení, to ze mě přece nedělá horší vyšetřovatelku,“ řekla a vytáhla z kabelky krabičku snusu.

Vložila si pod horní ret dva pytlíčky. Jazykem je postrčila na správné místo.

„Jde mi o to, že to nevypadá dobře,“ zopakoval Janne.

„Takže ti připadá správné, že když se v době dovolených ozvou z regionu a chtějí od NOO pomoc s vyšetřováním vraždy svého kolegy, dodáme jim dvě nezkušená ucha?“

„Nerozčiluj se, Hedvig. Karlstadu pomůže i celý region Bergslagen, nebudeme to jen my. A kromě toho potřebujeme, aby náš odbor vypouštěl nové talenty a nenechal se táhnout jen šedesátníky se sklony k násilí a překračování hranic.“

„Díky za ten přiléhavý popis,“ odfrkla ironicky. „Ale mně je teprve padesát osm. Každopádně jim můžu coby zkušená vyšetřovatelka poskytnout přesně takovou pomoc, jakou potřebují,“ pokračovala umíněně a pomyslela si, že jestli Janne ještě jednou řekne odbor, začne ječet.

Už si nevzpomínala, jestli k přejmenování odboru na jednotku došlo při druhé nebo třetí reorganizaci, ale rozhodně to bylo před víc než deseti lety.

„Karlstad má vlastní zkušené vyšetřovatele,“ zamumlal Janne a odsunul židli.

„O tom nepochybuju. Ale já můžu být užitečná,“ řekla a uvědomila si, že tohle je typicky chlapská průpovídka. Zároveň však věděla, že Janne ji vždycky považoval za záruku toho, že si jeho jednotka povede dobře, proto dodala:

„Můžu našim dvěma adeptům pomáhat jako poradkyně, jestli chceš. Protože to budou potřebovat.“

Vstala a se zavíráním okna si dala načas, čímž mu poskytla příležitost promyslet si její návrh.

„Mimochodem, nejsi ty taky z venkova?“ zeptal se.

„Vyrostla jsem na vesnici na východě Skåne, jestli to myslíš takhle. Takže jo, venkovskou mentalitu znám,“ řekla a pomyslela si, že trochu přehání, z Degebergy se totiž odstěhovala už před desítkami let.

„Čím to, že vůbec nemáš přízvuk?“ řekl a zase mlaskl.

„Toho jsem se zbavila už dávno,“ odpověděla. „Ale měl by sis zdokonalit geografické znalosti, Janne. Karlstad není zrovna venkov. Znamená to, že můžu jet?“

Podíval se na ni.

„Dobře, jeď. Vyhodnoť, jestli tam máme poslat víc lidí.“

Odevzdaně potřásl hlavou.

Hedvig už byla u skříňky s klíčky, popadla ty od nejnovějšího volva, demonstrativně jimi zacinkala směrem k Jannemu a rychlými kroky vyrazila ke své pracovně. Zapnula záznamník, sbalila počítač, zbraň, obušek a vestu.

„Právě jsme si koupili jízdenky na vlak, nevěděli jsme, že jedeš s náma,“ ozval se Samir mezi dveřmi.

„Taky že nejedu.“

„Ale Janne říkal…?“

„Jedu autem.“

„Aha… Tak to my bysme možná jeli s tebou, co? Vlakem to docela trvá.“

„Ne, jeďte vlakem, když už je to zaplacené. Zahodit jízdenky pět minut po nákupu, to nestaví jednotku do dobrého světla. Prostě se sejdeme v Karlstadu,“ dodala Hedvig.

Jistěže ty dvě násosky pochopily, že ani jeden z nich auto řídit nemůže. Nejspíš použili alkoholtester. Ale vézt autem tři sta kilometrů dva nafoukané týpky s kocovinou vážně neměla v plánu.

„Aha… OK, tak se uvidíme za pár hodin,“ odpověděl Samir a nespokojeně stáhl rty, když ho Hedvig míjela.

Garáž byla jediné místo v celé budově, kde se člověku nezačal okamžitě řinout pot ze všech pórů. Auto vonělo novotou a palubní deska se zaleskla, jak si Hedvig sedala. Někdo už stihl do přihrádky mezi sedadly dát dezinfekci na ruce a balíček respirátorů. Hedvig otevřela přihrádku u spolujezdce a všechno, co jí připomínalo pandemii, do ní nacpala. Mezi sedadly bylo místo jen na její kávu, snus a telefon.

O pět minut později zaparkovala před brankou na Rörstrandsgatan a schody vyběhla po dvou. Přestože to ticho a prázdno ve čtyřpokojovém bytě čekala, neubránila se pomyšlení, že tak to holt je, když člověk bydlí sám. Na to si nikdy nezvykne.

Opravdu nečekala, že to půjde tak rychle. Johanna se na jaře sestěhovala se svým klukem a Louise trvala na tom, že bude bydlet na koleji ve čtvrti Lappkärrsberget. Teď už každopádně nebylo nutné brát na nikoho ohledy, ale zároveň se jí nikdo nikdy nezeptal, kdy přijde domů.

Je přece vědecky dokázáno, že člověk je zvíře žijící ve smečce, a ona nebyla výjimkou. Ne že by chtěla za každou cenu s někým bydlet, jen by si přála vrátit čas do doby, kdy šel život ještě ovlivnit.

Měli si koupit tu plachetnici, o které Erik pořád mluvil, ale která stála hotové jmění. A místo neustálé dřiny na chatě v šérách měli jezdit na víkendy do Říma, Paříže a Barcelony. Takhle s odstupem by se našlo jen velmi málo věcí, které by nedokázala udělat pro to, aby rodina Liljových zůstala spolu a odolala všem pokušením.

S knedlíkem v krku mrkla na předpověď na příští týden. Stále stejné vedro a žádné srážky. Panebože, jak dlouho to potrvá? Už teď lidi šíleli a skupovali přenosné klimatizace a větráky. Ale kriminality ubylo. Aspoň něco.

Do tašky zamířilo sportovní oblečení, lněné košile a tenké kalhoty. Se stejnou samozřejmostí jako kartáček a pastu si sbalila i dva páry běžeckých bot. Jedny na asfalt a jedny do terénu. Jestli se tahle záležitost protáhne, zdraví kvůli tomu strádat nesmí, řekla si a přihodila ledvinku na láhev s pitím.

Na kuchyňské lince zavibroval telefon a Hedvig se podívala na displej.

Bobo.

Asi poslední člověk, se kterým teď chtěla ztrácet čas, ale co když volal kvůli rodičům a týkalo se to něčeho, o čem by měla vědět.

Volání típla a poslala zprávu. Poprosila bratra, ať jí napíše, jestli je to důležité, jinak mu zavolá za hodinu z auta. Jestli si chce jako obvykle půjčit peníze, počká to.

Dobalila, zalila kytky a byla připravená vyrazit. Pro jistotu přibalila i láhev svého oblíbeného rumu, Ron Zacapa. Ne že by si musela každý večer dávat na posilněnou, ale když člověk procestoval Švédsko křížem krážem a bydlel ve všech možných hotelech, věděl, že večery je občas potřeba zpříjemnit si něčím jiným než drahým alkoholem na baru.

Jakmile najela na dálnici E18, přidala rychlost a nastavila tempomat. Odznak měla po ruce, ale jaká byla v takový den pravděpodobnost silničních kontrol? Policejní sbor by zkrátka měl mít jiné priority.

Když v rádiu zazněla znělka zpráv, zvýšila hlasitost: „Ráno byl v Karlstadu nalezen mrtvý muž. Policie má podezření, že šlo o cizí zavinění.“

Zatím se policii dařilo držet v tajnosti, že ten mrtvý je policista, ale je jen otázka času, než se to provalí.

2

První, co Hedvig zahlédla, když stoupala do kopce k letnímu domu krásně situovanému v Bomstadu na břehu jezera Vänern, byla střecha bílého stanu. Stan chránil tělo před počasím a větrem, ale také před pohledy kolemjdoucích a zvědavými novináři. Napnutou modro-bílou páskou byla ohraničená poměrně velká plocha. Východní a jižní stranu domu obklopovaly šeříky, už dávno odkvetlé. Kdyby člověk nevěděl, že za tou bující zelení byla právě spáchána vražda, působilo by to jako skutečná švédská letní idyla.

K Hedvig přistoupil vousatý čtyřicátník v uniformě a ona napřáhla ruku k pozdravu.

„Vy jste z NOO?“

Přikývla.

„Jmenuju se Hedvig Lilja.“

„A jste sama? Víte, jsme vděční za každou pomoc, ale vyrozuměli jsme, že dorazíte aspoň ve dvou.“

Pot mu tmavě modrou košili zbarvil do ještě tmavší modré a vybledlou lodičku měl posazenou nakřivo. Horní ret a čelo se mu leskly a oči měl opuchlé.

„Další se připojí časem,“ řekla, ale neobtěžovala se s upřesněním, kdy ani jak k tomu dojde.

„Aha, tak jo,“ řekl policista, potřásl jí rukou a představil se jako Kalle.

„Jsem velitel výjezdovky a dorazil jsem sem už ráno. Dáme si kafe a já vám podám hlášení o situaci na místě činu, souhlasíte?“

Přestože to bylo nevhodné, nedokázala se Hedvig ubránit úsměvu nad nejvýraznějším värmlandským nářečím, jaké kdy slyšela.

„Ano, prosím, kafe a hlášení. Je tady opravdu krásně,“ dodala s pohledem na zrcadlovou hladinu Vänernu.

Letní domy byly novostavby obložené dřevem s velkými prosklenými plochami a všechny zřejmě měly vlastní štěrkovou cestu dolů k vodě. Tohle není bydlení pro socky, pomyslela si a přejela pohledem všechna SUV na parkovišti.

„Ano, Bomstad je oblíbená oblast. Spousta lidí to dělá jako Robert, v květnu se sem přestěhují a do města se vrátí až na podzim,“ řekl Kalle. „Tady napravo za páskou jsme si udělali základnu.“

Vydal se po cestičce první.

Vedle obřího rododendronu byl do země zapíchnutý slunečník. V jeho stínu na vratkém kempingovém stolku stály chladicí tašky, termosky a kanystry s vodou.

„Vypadá to, že tady strávíme celý den,“ poznamenala Hedvig a pomyslela si, že tak jí to vyhovuje. A jestli navíc dokáže Olleho a Samira přimět, aby jeli rovnou na policejní stanici, bude to nejlepší možný začátek pobytu.

„Dejte si,“ řekl Kalle, napumpoval si kávu z termosky a zvedl telefon.

Mluvil potichu a přitom se díval směrem k ohraničené oblasti, kde se objevil kriminalistický technik v bílé, takzvaně muminí kombinéze a mávl na pozdrav. Hedvig slyšela, jak Kalle potvrdil, že posily ze Stockholmu už dorazily, ale potrvá ještě pár minut, než se připojí. Muž v bílém ukázal palec nahoru, otočil se a zmizel.

„To byl Göran, technik. Je tady jen on a jeho žena Maggan, tak se chtěli zeptat, jestli byste jim nemohla pomoct s Robertem… no, totiž s tělem… ve stanu.“

Hedvig přikývla, ačkoliv pořádně nevěděla, co si má myslet o tom, že jediní dostupní technici v Karlstadu jsou manželé. Ale možná to bylo praktické, pokud si chtěli zajistit, že spolu budou trávit spoustu času.

Hbitými prsty rozbalila šunkový sendvič a několikrát si lokla kávy. Neměla nic proti tomu podílet se na ohledání místa činu místo toho, aby obcházela domy a vyslýchala svědky.

„Určitě?“ ujistil se Kalle. „Víte, všichni tady s Robertem pracují nebo… no, aspoň ho znají. Bylo by fajn, kdyby nemuseli… rozumíte mi?“

„Naprosto, žádný problém. Vy jste se taky znali?“

„Ano. Oba patříme k pořádkové policii a jsme zhruba stejně staří… Takže jsme se znali, ale blízcí přátelé jsme nebyli. Robert je… byl hodně uzavřený a nebylo snadné k němu proniknout. Žil sám, rodinu neměl. Čas trávil nejradši o samotě, ale byl to milý člověk.“

„Rozumím, pustíme se teď do toho hlášení?“ zeptala se Hedvig a posadila se na stoličku.

„Popravdě toho moc není, pár minut po šesté ranní zavolal člověk, který tady venčil psa. K nám se to dostalo v šest deset a první auto tady bylo za pět minut. Začala na tom dělat noční směna, ale…“

Zradil ho hlas a nedokončená věta zůstala viset ve vzduchu. Po chvíli ticha si odkašlal a pokračoval:

„Má několik střelných ran na hlavě a na zádech. A tělo… bylo chladné a ztuhlé, když jsme dorazili.“

„Takže kdo konstatoval smrt?“ zeptala se Hedvig, vědomá si pravidla, které se všichni učili při policejním výcviku. Policista smí konstatovat, že je osoba po smrti, jen pokud je hlava oddělená od těla nebo pokud je tělo ve značném stupni rozkladu.

„Dorazil sem lékař, ale nebylo pochyb o tom, že je mrtvý.“

„Dozvěděli jsme se něco od sousedů? Někdo určitě musel ty výstřely slyšet.“

„Na tom teď pracují všichni ostatní kolegové. Zatím ale nemáme žádné svědectví.“

„Žádné?!“

Hedvig si ukousla sendviče.

Vůně chleba a šunky jí připomněla, že má vážně hlad. Vždyť od chvíle, kdy doma na Rörstrandsgatan snídala ovesnou kaši, uplynulo už sedm hodin.

„Pro to existuje jediné vysvětlení,“ pokračovala, „pachatel použil tlumič.“

Kalle přikývl, pak zavrtěl hlavou a povzdechl si.

„Je to úplně nepředstavitelné. Tady, v klidném a bezpečném Karlstadu. Tohle by se nemělo stávat.“

„Co už teda víte?“

„Včera kolem osmé večer pozval jeden soused Roberta na pivo. A to je zřejmě poslední člověk, který ho viděl naživu.“

„Kromě vraha?“

„Kromě vraha!“

„Kde to pivo pili?“

„U toho souseda, je to ten nejbližší dům za šeříkovým plotem. Řekl nám, že si k němu Robert přišel půjčit sekačku, prý na dnešek. A dali si pivo na oslavu, že jim oběma začala dovolená.“

Kalle kývl směrem k jedné ze střech.

„Naznačuje něco, že vražda souvisí s tím, že byl policista?“ zeptala se Hedvig.

„Samozřejmě že mezi kolegy se o tom hodně spekuluje. Ale tady v Bomstadu jsme zatím neobjevili nic, co by tomu nasvědčovalo. Kriminálka usilovně hledá motiv a možné pachatele… spojené jak s jeho prací, tak s jeho soukromým životem.“

„A v domě nebyly nalezeny stopy násilí nebo rvačky?“

„Nic. Technici tam už jsou hotoví a propracovávají se směrem k tělu. Podle nich zatím nic nenaznačuje nějakou rvačku nebo že by vůbec v domě byl někdo jiný.“

„Ani žádné stopy po vloupání?“

Kalle zavrtěl hlavou.

„Počítač a telefon ležely v kuchyni na lince. Ty už jsme zajistili a činí se na nich naši ajťáci. Ve skříňce v koupelně se našlo dost léků proti úzkosti, jinak nic zvláštního.“

„Ty léky byly předepsané na jeho jméno?“ zeptala se Hedvig a zaslechla dětský smích a dovádění v bazénu opodál. Z reproduktoru začala hrát píseň z letošní Eurovize a dětský hlásek se přidal.

Kalle přikývl.

„Obávám se, že na tohle si budeme muset zvyknout. Hrálo to tady celé dopoledne. Nejspíš to vypnuli, jen když se šli dovnitř najíst.“

Hedvig se rozhlédla po okolí.

„Vědí sousedé, že Robert byl policista?“

Igelitový obal od sendviče hodila do černého pytle připevněného na opěradle a vstala. Položila si ruce na bedra a protáhla se. Poslední dobou stačilo pár hodin v autě a záda jí úplně zdřevěněla.

„Zdá se, že ano, i když to nijak nevytruboval. Většinou se držel zpátky. Ale byl to sakra dobrý policajt,“ dodal Kalle a sklopil zrak.

Březové listí slabě zašumělo a Hedvig vzhlédla ke korunám stromů. Obloha byla bez mráčku.

„Půjdu se podívat, kde mám začít,“ řekla a vzala si láhev s vodou.

Nechala Kalleho pod slunečníkem a cestou si vytáhla telefon, který zrovna zavibroval. Zpráva od Johanny. Začínala: „Milá maminko,“ a za ní bylo červené srdíčko. A potom: „Musím ti něco říct.“

Hedvig se nad těmi slovy zamyslela. To neznělo jako Johanna. Ta říkala všechno na plnou pusu, bez vytáček.

„Nenapínej mě, povídej,“ naťukala.

Odpověď přišla hned: „Hodí se to spíš u večeře,“ a mrkající emotikon.

Hedvig zhluboka vydechla. Když posílá usmívající se smajlíky, snad to není žádná špatná zpráva.

Odepsala: „Ráda bych, ale jsem v Karlstadu, takže jestli to spěchá, musíš přijet sem.“

Johanna odpověděla okamžitě: „Můžu přijet zítra, máš čas?“

Ať je to cokoliv, musí to být důležité, pomyslela si Hedvig a poslala odpověď: „Dáme si večeři v Karlstadu radši v pondělí večer?“

Přestože byla zvědavá, s čím se jí Johanna chystá svěřit, potřebovala zároveň dostatek času, aby se setkala s karlstadskými kolegy a pronikla do případu.

Vzápětí dostala odpověď: „Dobře.“

Hedvig se spokojeně usmála a kráčela vyznačenou cestou směrem k ohraničené oblasti. Tam pokývla na muže jménem Göran.

„Tak vás tu vítám,“ řekl. „Za chvíli dorazí ze soudního, udělají svoji práci a snad určí časovou osu.“

Sundal si roušku a rukavice. Dost kulhal a pohyboval se trochu mechanicky. Vzhledem k tomu, že byl určitě o něco starší než ona, odhadovala, že za to může bolest kyčle.

V tu chvíli se objevila žena podobného věku ve stejné bílé kombinéze a tlumeně řekla:

„Já jsem Maggan. Připravte se, že to bude na dlouho. V tomhle obleku se v takovém vedru začnete po chvíli vařit, takže si musíte dávat často pauzu.“

„Chápu… co jste našli, nějaké nábojnice?“

Hedvig čekala, že v zemi uvidí zapíchané kolíky, kterými se označují relevantní nálezy. Místo toho jí pohled sklouzl na melounové slupky, zbytky kuřete a obaly od jídla rozházené po zahradě. Vedle roztrhaného šedivého pytle na odpadky se povaloval ještě filtr s lógrem z kávovaru a slupka od banánu.

„Včerejší večeře, na které si pochutnali ptáci,“ vysvětlil Göran, jako by pochopil, na co myslí.

„Ale nábojnice bohužel žádné,“ dodala Maggan a podala Hedvig návleky na boty, roušku a rukavice.

„Teď ho svlékneme, takže pořád je malá šance, že uvízly v oblečení,“ pokračovala.

„Ale tomu moc nevěříte, ne?“

„No, spíš si myslím, že pachatel se dobře vyzná a prostě je posbíral.“

Hedvig si vzala návleky na boty a sledovala, jak technici zkušenýma rukama otevírají bílý stan, kde bylo vidět tělo mrtvého kolegy. Poloha těla připomínala stabilizovanou polohu, hlava se zavřenýma očima byla otočená k ní. Krev z rány na spánku zbarvila vysušenou trávu do rudohněda. Metr od těla leželo v trávě bezdrátové sluchátko, jako kdyby poslouchal audioknihu nebo telefonoval, když vtom všechno tak náhle skončilo.

Na sobě měl šortky, triko a tenisky, takže svlékání nebude trvat dlouho. Na zádech se mu rozprostíraly velké, temně rudé skvrny.

Čekal tady pachatel, až Robert půjde s odpadky? Jestli měl nebo měla tlumič a dostatek duchapřítomnosti, aby posbíral či posbírala nábojnice, dal se z toho vyvodit snadný závěr. Tohle rozhodně nebyl impulzivní zločin.

3

Lavice v kostele v karlstadské čtvrti Rud byla tvrdá a ve všech ohledech nepohodlná, ale aspoň tam nebylo takové horko jako venku. Elin pořád dokola polykala, aby zadržela slzy. Ještě neuplynulo ani deset minut. Obřad měl trvat asi hodinu a pak počítala s další hodinou nebo dvěma na posezení na faře.

Teď jí připadalo, jako by se čas zastavil. Hryzlo ji svědomí, když zatoužila posadit se zase doma u stolu v kuchyni a začíst se do dopisů, které našla. Jakmile ty rukou psané dopisy objevila, bylo nemožné přestat číst. Dopisy, nedotčené snad pětadvacet let, ležely rozprostřené po celém jídelním stole a ona jim věnovala každou volnou chvilku.

Dozněly poslední tóny písně Děti otce na nebesích a farář se znovu ujal slova. Vyprávěl, jak úžasná osobnost Susanne byla a že ji rakovina zahubila příliš brzy. Hrstka posluchačů při jeho slovech vzlykala.

Elin se snažila soustředit a pevně svírala knihu žalmů. Dlaně se jí lepily k hladkým červeným deskám. Nohy tiskla k zemi ve snaze získat pocit kontroly. Jestli to zvládne v kostele, vydrží i následné posezení. Vždyť coby dcera a nejbližší příbuzná má všechno na starost a nesmí se zhroutit.

Soustředěně upírala pohled na rakev. Ta byla součástí „základního smutečního balíčku“ vhodného pro pohřby s nízkým rozpočtem, jak ji informoval pracovník pohřební služby. Pak ji ujistil, že za své peníze dostane klasický smuteční obřad, krásný a důstojný. Máma by to ani jinak nechtěla, to dobře věděla.

Minuty ubíhaly a ona ani neposlouchala, co farář říká. Smutek zůstával stejný.

Když farář vyzval malé shromáždění ke zpěvu posledního žalmu číslo 297, setkala se s pohledem babičky Märty. Obličej měla propadlý a kůži plnou vrásek. Ale šedivé vlasy si natočila, použila rtěnku a růž na tváře a vypadala čile jako obvykle. Na sobě měla plisovanou halenku a kolem zápěstí jí cinkaly náramky.

Märta si osušila tváře kostkovaným kapesníkem a odkašlala si, načež udala tón, tak jak to dělají jen starší lidé. Nasadila příliš vysoko a ostatní se nedokázali přidat. Ale bylo to jedno. Když patnáct lidí rozesetých po příliš velkém kostele zpívá Krásná je zem, prostě to nezní dobře bez ohledu na výšku tónů.

Farář se zprvu podivil, jestli to Elin dobře spočítala, a připomněl jí, že pandemická pravidla omezující počet smutečních hostí už dávno neplatí. Při pohřbech mladších lidí bývaly totiž kostelní lavice zaplněné.

Elin mu vysvětlila, že ona sourozence nemá a Susanne byla taky jedináček a žila sama. Susannini rodiče zemřeli už dávno, zbývalo tedy jen pár příbuzných a kolegů, Elinina babička z tátovy strany Märta a Susanniny nejbližší kamarádky Veronika, Camilla a Malin.

Farář se opět ujal slova a informoval shromážděné, že obřad bude zakončen u hrobu. Vstoupilo šest najatých nosičů rakve a Elin se podle instrukcí vydala k východu za impozantních zvuků varhan. Napřáhla ruku, děkovala hostům a připomněla jim pohoštění, které čeká na faře.

Märta odmítla vzít si do kostela chodítko, proto zůstala sedět a mávala vějířem. Když vyšel ven poslední host, nabídla jí Elin rámě a pomalu odkráčely ke hrobu. Navzdory vedru měla na sobě Märta pod šedivou sukní světle hnědé silonky a na nohou tenisky Ecco. Ve dvaaosmdesáti člověk prostě nechodí s holýma nohama, říkala.

Elin rozdělila pohřeb na tři části. Ta první, v kostele, právě skončila a začínala druhá, kterou si nazvala zkrátka „hrob“. Zajímalo by ji, jestli farář ten příběh zná. Během rozhovoru o tom, jaká Susanne byla a jak bude probíhat obřad, se o něm nezmínila. Ne že by na tom snad záleželo. Přesto tento osud mohl působit velmi neobvykle. Nebo morbidně, jak Märta po všechny ty roky říkala.

Elin a Märta byly u Andreasova hrobu den předtím a ostříhaly zvadlé listy hortenzií, které nepřežily prudké slunce. Vedle byla vyhloubená nová jáma tak pečlivě, aby nepoškodila rozkvetlé rostliny.

Když byla rakev spuštěna do hrobu a farář řekl, že Susanniným posledním přáním bylo, aby byl její hrob vedle hrobu jejího snoubence, bylo Elin jasné, že všichni hosté myslí na totéž. Na pohled leží bok po boku ve věčné lásce, ale v jeho hrobě nikdo nespočívá.

Farář přeříkal otčenáš a každý z hostů hodil na rakev květ růže. Bylo to krásné a zároveň neskutečné. Máma teď bude ležet v zemi úplně sama. Kolemjdoucí si na náhrobních kamenech přečtou, že Susanne a Andreas se narodili ve stejném roce. Ale on zemřel v roce 1997, ona 2022.

Elin se z toho vědomí a nekonečného vedra cítila malátná a otupělá. Hřbitov, hosté a farářův monotónní hlas, už toho na ni bylo moc. Plíživě přicházela bolest hlavy a ona se podívala na hodinky. Ale když to vydržela až doteď, tak už to půjde.

Fara byla zařízena překvapivě moderně. Nábytek z březové dýhy a bílé zdi celou místnost prosvětlovaly. Na zdech visely obrazy s letními motivy, které nepůsobily nijak nábožensky. Dokonce i nádobí vypadalo, že je součástí sady pro první vlastní domácnost z Ikey. Tak se to dnes možná dělalo, aby si církev udržela věřící.

Okno bylo dokořán, ale moc to nepomáhalo. Všichni si stěžovali na vedro, jako by snad mělo trvat věčně. Mezi hosty se pohybovala číšnice s vozíkem se sendvičovým dortem, mile se usmívala a občas si otřela pot z čela.

„To je od tebe štědré, žes všechny pozvala na občerstvení,“ řekla Märta, když jí Elin přisunula židli.

„Připadalo mi smutné, abychom tady byly jen my dvě,“ odpověděla Elin a sledovala, jak číšnice nalévá cider a krájí velké kusy sendvičového dortu.

Zaplatit nosiče rakve a číšnici stálo dost peněz, ale šetřila na to od jara. Taky si celé dva týdny brala všechny večerní a noční směny, takže by pětadvacátého měla dostat slušnou výplatu.

„Hrůza, jak je to suchý,“ odfrkla Märta, když z plátku chleba stekla majonéza. „Sendvičový dort se přece musí dělat den dopředu, aby se pěkně nasákl.“

I to možná patří k základnímu balíčku, pomyslela si Elin a snědla masovou kouli. Určitě z mraženého polotovaru, ale to jí nevadilo. Když na tom člověk vyrostl, nezdálo se mu to divné.

„Opravdu nechceš jít k nám?“ zeptala se Veronika, když Elin objímala. Veronika patřila k Susanniným nejbližším kamarádkám, a navíc pracovaly na stejném oddělení v obchodním domě Åhléns.

„Děkuju, tak možná jindy?“ odpověděla Elin. „Odvezu babičku do Hammarö a pak se musím trochu prospat, než půjdu večer do práce.“

„U nás jsi vždycky vítaná, to přece víš,“ usmála se Veronika a naklonila hlavu.

Na spánek to nevypadá, ten bude muset dohnat jindy. Poslední dnešní hodiny stráví luštěním máminých kudrlinek a tátových křečovitých čmáranic. Před očima jí vyvstávaly kousíčky příběhu dávné lásky, která skončila příliš brzy. Jenže s každým dalším přečteným dopisem rostly její pochyby.

4

Jak dne ubývalo, hluk ze sousedních zahrad utichal a rozprostíral se klid. Jako by si lidé v okolí najednou tu nepochopitelnou věc uvědomili a teď projevovali mrtvému úctu. Ve vzduchu vonělo grilované maso, ale lidé vidět nebyli. Zvláštní bylo, že média i nadále projevovala jen vlažný zájem.

Hedvig zazvonil telefon a jí v tu chvíli došlo, že úplně vytěsnila svůj slib zavolat Bobovi, svému mladšímu bratrovi.

„Tak už se to hodí?“ ozval se bez pozdravu.

„Promiň, jsem na místě činu v Karlstadu, tak nemůžu moc telefonovat. Je to akutní, nebo si můžeme v klidu zavolat večer?“

„Máma je zmatenější než kdy dřív. Táta toho má plný kecky, ale odmítá mluvit o tom, že by se přestěhovali. Posuď sama, jestli je to akutní, ty jseš z nás ta, co má furt plno práce.“

„Chápu, jasně že to je důležitý. Ale co na to táta?“

Hedvig poodstoupila od stanu a řekla si, že je možná zase načase vydat se do Degebergy. Na začátku června tam byla na celý týden, uklízela, nakupovala, starala se o rodiče a poslala Boba do sběrného dvora se spoustou haraburdí.

„S ním se nedá mluvit. Nic novýho pod sluncem. Máma dneska nemohla najít kabelku, protože ji zapomněla v krámě. Takže asi chápeš, že se to zhoršuje.“

„To je tak nějak nevyhnutelný, ale když jsem tam byla, připadalo mi, že se jim oběma daří docela dobře.“

Hedvig si vyměnila dva pytlíčky snusu. Nasála chuť dvou nových pod horním rtem a přitom si podrbala komáří štípanec na předloktí.

„Dobře, jo?“ opáčil Bobo. „Tak to já si myslím, že takhle už to dál nejde. Mám toho dost.“

Napadlo ji, že v něčem má pravdu. Maminka opravdu bude potřebovat čím dál větší pomoc. A Bobo, který nemá vlastní rodinu ani pořádnou práci, na to má hromadu času. Jenže kdyby to teď řekla nahlas, akorát by ho ještě víc rozčílila, takže prohlásila:

„Myslím, že bysme se měli snažit, aby tam zůstali bydlet, dokud to půjde. Můžeme jim třeba zažádat o častější domácí péči.“

„Ty myslíš jenom na sebe, Hedvig, chceš, aby všechno bylo pořád jako dřív. Červenej barák, bílý obruby, čerstvě napečený skořicový šneky a rozkvetlý jabloně. Ale tahle doba je pryč. Táta už se o ni dlouho starat nezvládne.“

„Ale zvládne, jestli mu pomůžeš, Bobo, to dobře víš. Já řeším jejich účty a výdaje a ty je podporuješ prakticky. Když jim pomůžeš trochu víc, můžou tam ještě zůstat. Vzpomeň si, co všechno pro tebe máma s tátou udělali, tak je načase jim to oplatit.“

Nejradši by ho poslala do hajzlu, ale kdo by pak přiběhl, až táta zavolá.

Ona a Bobo se od sebe lišili tak moc, až bylo těžko uvěřit, že vyrostli pod jednou střechou. On byl potížista, ale zároveň v rodičovském domě oddřel většinu práce. Ona byla vzorňačka, s vlastní rodinou a prací ve státních službách.

„Ze Stockholmu se ti to lehko řekne. Přijeď sem častějc a uvidíš, jak strašný to je.“

„Přijedu, jakmile budu hotová s tímhle případem. Ale vzhledem k tomu, co všechno jsem pro tebe udělala, by ses možná mohl občas trochu obětovat, i když máš pocit, že je to těžký.“

„Co tím jako myslíš?“

„Však ty moc dobře víš.“

„To o tom budeš mlít donekonečna? Vánoce, kdy jsem lhala.“

„Jo, abys nezapomněl, žes řídil moje auto v opilosti, naboural a utekl.“

„Vzpomínám si na to, neboj.“

„Kdybych neřekla, že mi to auto ukradli, šel bys sedět. Riskovala jsem pro tebe svoji pověst.“

„To je mi tě fakt líto. Kdybys to neudělala, musela bys do Skåne jezdit každej víkend, takže je jasný, pročs mi takzvaně pomohla. Ale hlavně že na mě máš nějakou páku. Proč mě pořád musíš tak ponižovat?“

„Říkej tomu, jak chceš, teď jde jen o to, aby ses choval slušně. Naši potřebujou tvoji pomoc.“

„Co takhle že bys sem přijela a přestala si diktovat podmínky ze Stockholmu. Nafoukaná huso,“ zavrčel a položil telefon.

Hedvig si povzdychla a žasla nad tím, jak je Bobo kvůli tomu bydlení urputný. Proč jim prostě nemůže pomáhat, aby mohli bydlet doma, když to chtějí?

Setřásla náznak špatného svědomí, vrátila se do stanu a dřepla si.

Po holé kůži se rozšířily posmrtné skvrny. Prsty na ruce, která zřejmě držela pytel s odpadky, byly ohnuté.

„Jestli tu došlo k nějaké potyčce, budeme to vědět brzo,“ řekla Mag-gan, kovovou tyčinkou zajela mrtvému pod nehty a vzorek usazenin opatrně uložila do dózy.

Nebylo pochyb, že Robert o sebe dobře pečoval. Podkožního tuku měl minimum a svaly silné. Slunce mu zbarvilo pokožku do zlatohněda. Světlé vlasy měl ostříhané strojkem na tři milimetry.

„Má v hlavě jednu, nebo dvě rány?“ zeptala se Hedvig a opatrně zvedla ze země zakrvácené bezdrátové sluchátko. Pečlivě ho uložila do sáčku. Pohledem pátrala po druhém, ale to zřejmě leželo pod tělem.

„Zdá se, že dvě rány mířily do zad a jedna do hlavy. Buď jsou střely v těle, anebo nás čeká hledání. Uvidíme, až ho zvedneme.“

„Říkám si, jestli byl pachatel tady u domu, nebo se schovával někde opodál. Kdyby se vplížil na pozemek, existovalo přece velké riziko, že ho někdo uvidí,“ řekla Hedvig a zkoumala šeříkový plot.

Na druhou stranu, pokud by střelec byl mimo pozemek, překážely by mu ve výhledu keře, větve a listí.

„Budeme se muset zúčastnit pitvy, abychom mohli prozkoumat vstřely,“ řekla Maggan.

Hedvig opět zavibroval telefon a na displeji se objevila zpráva od Samira. „Můžeš mě vyzvednout na nádraží? Jsem tady jen já. Janne rozhodl, že může postrádat jen dva a tys už byla na cestě.“

Hedvig se usmála a pomyslela si, že Janne je asi ten nejzbabělejší šéf z celého NOO, ale to nebyl její problém. Hlavně že ona je tady, a jestli dorazil jen jeden adept, je to jedině dobře. Hloupé otázky tak bude klást jen jeden a pro ni bude jednodušší ukázat, kdo tady rozhoduje. Ale jestli bude toužit po společnosti, ona mu s tím nepomůže, to mu musí dát jasně najevo. Pokud by se o večerech náhodou naskytl volný čas, ona ho bude trávit běháním.

Odepsala mu, ať klidně rovnou jede na policejní stanici a zřídí si tam místo na práci.

„No konečně,“ zvolala Maggan a zamávala na mladší ženu s brašnou, která k nim mířila.

„Máme společnost?“ zeptala se Hedvig, vypnula si zvuk a strčila telefon do tašky. Samozřejmě že by pro Samira mohla zajet, ale rozhodně nechtěla vypadat jako nějaká taxikářka.

„Tohle je Gabriella Ekdahl ze soudního, je vážně dobrá. Pracuje rychle a ví, co je pro nás kriminální techniky důležité,“ vysvětlila Maggan a hned poté, co se ženy vzájemně představily, se pustila do popisu případu.

„Víme, že vražda se stala někdy mezi osmou večerní a šestou ranní. Zřejmě k ní došlo po půlnoci, když se setmělo.“

„Jak moc je ztuhlý?“ zeptala se Gabriella, ze vzdálenosti několika metrů tělo pozorovala a přitom si oblékala návleky na boty a rukavice.

Jedna z prací, kterou bych vážně nechtěla dělat, pomyslela si Hedvig, když Gabriella vytáhla teploměr. Mrtvým se teplota měřila postaru, a to rozhodně nebylo nic pro lidi s citlivým čichem a dráždivým dávivým reflexem.

„Řekla bych, že posmrtná ztuhlost je plně vyvinutá, noční teploty podle Švédského hydrometeorologického ústavu jsou napsané tamhle. Bylo by skvělé, kdybys dokázala nejdřív určit čas,“ dodala Maggan a ukázala směrem k vozidlu techniků, aby to celé urychlila.

Gabriella si povídala s techniky a Hedvig prošla už pečlivě prohledanou zahradu. Žádné pytlíčky snusu, žvýkačky ani nedopalky. Ani žádné stopy bot nebo otisky pneumatik, takže o tom, jak se pachatel dostal na pozemek a z něj, se pořád mohli jen dohadovat. Z veřejného parkoviště to bylo k Robertovu domu sotva sto metrů. Ale člověk, který si dal záležet, aby na místě činu nezanechal žádné stopy, by beztak nepřijel autem a nezaparkoval na parkovišti, i když vyloučit to nemohli.

Hedvig si došla pro fotky, které přes den vyfotil forenzní fotograf. Zachytil celé místo činu v podrobném rozlišení, všechny detaily, které pak budou policisté dále zkoumat. Zvlášť na ni zapůsobily fotky z dronu. V kombinaci s tím, co na soudním vyvodí o úhlu střel, bude bezesporu možné stanovit, kde pachatel stál.

Prohlížela si obrázky pořízené zdálky a shora. Hustý jehličnatý les za šeříkovým plotem na severní straně se táhl určitě přes dva kilometry, než dosáhl k silnici.

Vydala se podél keřů a znovu hledala po zemi stopy, ale žádné nenašla. Postavila se zády k živému plotu a podívala se směrem k Robertovu tělu. Někde tady, uvažovala, zřejmě pachatel stál, pokud střílel zblízka.

Slunce už kleslo za vrcholky stromů, ale pořád bylo velmi teplo. Zřejmě nás čeká další tropická noc, pomyslela si a dřepla si. Ucítila slabý, ale pronikavý zápach. Ohnula se a čichla si ke kameni, který trčel ze země, a vtom musela potlačit dávivý reflex. Bylo sice sucho, přesto ucítila pach moči.

„Byl tady dneska policejní pes?“ zavolala na Kalleho, který se právě rozloučil s posledním z kolegů, kteří obcházeli sousedy.

„Bohužel ne, oba naši psi byli zapotřebí v Torsby. Z domova důchodců tam zmizel pán s demencí. Proč?“

„Na tomhle místě někdo močil. Zkusíte sehnat psovoda? Jestli budeme mít štěstí, pes chytí stopu,“ řekla Hedvig a ukročila dozadu, aby místo nenarušila.

Asi nebylo pravděpodobné, že bude možné ze staré moči získat DNA, ale za pokus to stojí, než to pro dnešek odpískají.

Z rozhovorů se sousedy nic důležitého nevzešlo. Ani záznamy z kamer u domů nic neukázaly. Ale i to o pachateli leccos prozrazovalo.

Po pár minutách Kalle potvrdil, že psovod je na cestě. Hedvig si na pásek připevnila pouzdro na revolver a vložila do něj zbraň. Původně rozhodně neplánovala, že hned vyrazí prozkoumávat värmlandské lesy se zbraní v ruce. Ale pokud by se vypravili brzy, mohli by před setměním aspoň dojít k silnici na druhé straně lesa.

Kolem psovodova auta při příjezdu vířil prach. Nejspíš to chtěl mít rychle za sebou, jestli celý den hledal na severu Värmlandu ztraceného dědu. Pes asi taky nebude nejčilejší, ale pořád lepší než nic.

Zaparkoval vedle ohraničené oblasti, prohodil s Kallem pár slov a otevřel kufr. Ven vyskočil mrštný německý ovčák, který slyšel na jméno Charlie.

„Může jít někdo s námi? Nemělo by to trvat dlouho, ale kdybysme na něco narazili, bylo by fajn, aby nás bylo víc. Jeden nikdy neví,“ dodal psovod poté, co se představil jako Magnus.

„Máte ještě čas se přidat?“ zeptal se Kalle a podíval se na Hedvig.

„Kvůli tomu jsem přece tady.“

Jak by si mohla nechat ujít takovou procházku lesem. A kromě toho se uměla ohánět pěstmi, kdyby to bylo potřeba. Když člověk měřil 160 centimetrů a měl bráchu raubíře, bylo naprosto přirozené, že se naučil prát. Ale procvičovat sebeobranu a techniku úchopu na žíněnkách v tělocvičně s ostatními kolegy přestala už dávno. Poslouchat funící lidi a čichat jejich pot bylo poněkud nedůstojné.

„Možná to bude rychlé, jak říkám, nejspíš se tady vyčůral Robert, třeba se mu nechtělo kvůli tomu do baráku,“ řekl Magnus a nechal psa očichat skvrnu.

„Anebo se začalo chtít vrahovi, protože musel čekat déle, než plánoval,“ nadhodila Hedvig. Štvalo ji, když policisté dávali najevo lhostejnost a nezájem, jako by už chtěli mít práci z krku. Otevřené mysli si psovodi asi příliš necenili.

Pes očichal okolí a rychle zmizel v keřích. Magnus povolil vodítko a vyrazil za ním. Hedvig zaslechla, jak za živým plotem zaklel a zavolal.

„Přece jen tady asi bude něco zajímavého. Ale často tu chodí divoká zvěř.“

„To jistě,“ odtušila Hedvig a vydala se za ním.

Hned za živým plotem se tyčil hustý jehličnatý les. Na zemi ležely vyvrácené stromy a zlámané větve. Vysoké tenké borovice se zlověstně nakláněly. Pes běžel dál s čenichem u země. Jediný zvuk vydávaly větvičky praskající jim pod nohama.

„Vážně chytil stopu,“ řekl Magnus a ještě víc povolil vodítko, protože pes dál zrychloval.

Zbraň dřela Hedvig do boku. Pásek byl úzký a poutka na kalhotách příliš tenká, takže když natáhla krok, pouzdro sklouzlo dolů. Jinak tohle tempo pro tak zdatnou běžkyni nepředstavovalo problém, s Kallem to ale bylo horší. Supěl za ní a funěl, jako by běželi přespolní běh.

„Jestli pachatel přišel lesem, tak snad aspoň mohl jít po stezkách,“ odfrknul si Kalle a odháněl mouchy, které mu bzučely kolem hlavy.

Hedvig si oklepala z vlasů jehličí. Mezi borovicemi a smrky se jako koberec rozprostíralo uschlé borůvčí. Pod botami jim křupalo a v obličeji se jim zachytávaly pavoučí sítě. Jak se stmívalo, obrysy se rozpíjely a přibývalo stínů.

Magnus se otočil a zavolal:

„Jestli bude Charlie pokračovat tímhle směrem, jsme za chvíli u silnice.“

„Už aby to bylo,“ hekl Kalle a čepici si strčil do kapsy.

„Pokud usoudíme, že tudy kráčel pachatel, měl by to projít někdo i zítra, až bude světlo,“ řekla Hedvig. „Teď nám možná unikly nějaké stopy, protože není pořádně vidět.“

„To zní rozumně, už teď každopádně můžeme vyvodit závěr, že se tahle osoba dokáže bez problémů pohybovat v obtížném terénu, a navíc dokáže udržovat směr jako podle kompasu,“ řekl Kalle.

Když dorazili k silnici, Magnus už klečel vedle psa a mířil baterkou na štěrk u krajnice.

„Tady to obejděte, ať to technikům nenarušíme, Charlie označil, že tady něco je.“

Hedvig vylezla po strmé krajnici a taky si na místo posvítila. Ve štěrku byl otisk pneumatiky a vedle něj tmavší skvrna. Čichání k ní si odpustila, ale byla tmavší a olejové konzistence.

„Hned zavolám Maggan a Göranovi, budou tady za deset minut,“ řekl Kalle a zhluboka oddychoval.

„Trochu úzké na to, aby to byly gumy auta,“ řekl Magnus a pochvalně Charlieho poplácal.

„To jo,“ přikývla Hedvig. „A poměrně čerstvé, že?“

Když teď stáli v klidu, cítila, jak přichází únava. Pot na kůži usychal a ona se navzdory teplu zachvěla. Teď by vážně ocenila sprchu a trochu zaslouženého odpočinku v hotelu. Potřeba spánku se s přibývajícím věkem snižovala, ale takovéhle náročné dny nebyly jen tak.

„Maggan a Göran už sem jedou. A vzkazují, že žádné nábojnice nenašli, ale myslí si, že střela uvízla v lebeční kosti. Tělo je na cestě na soudní.“

Aspoň něco, a střela je často lepší nález než nábojnice, pomyslela si Hedvig. Samozřejmě jen pokud se při průchodu lebkou příliš nepoškodí.

„Sakra, lidi by se neměli zatýkat za to, že v lese dělají pořádek,“ řekl Magnus a vstal.

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Hedvig.

Magnus se zarazil a podíval se na ni.

„Vy to nemůžete vědět, když nejste odsud. Robert dělal na tý zatracený operaci Lupus a chytil pytláky při činu.“

„Lupus?“

„Tak se to jmenuje. Lupus je latinsky vlk,“ doplnil Kalle. „Magnus má na mysli tu velkou akci proti pytlákům, která nás poslední dobou zaměstnává.“

„Ano, o tom jsem slyšela,“ řekla Hedvig.

„V zimě dopadl Robert s pár kolegy během jedné noci na různých místech tři pytláky. Jeden měl kulovnici s upilovanou hlavní a u nohou právě zastřeleného vlka. Další stál u pasti na vlky s vysílačkou a zbraní s nočními mířidly, a to navíc v cizím soukromém lese. A třetí seděl v džípu kus od pasti na vlky a v autě měl jed. Z toho se vykroutit nedalo,“ dodal Kalle.

„Vedení z toho udělalo prestižní operaci,“ pokračoval Magnus. „Od loňska máme na tuhle sračku speciální skupinu. A teď se zdá, že vlhký sny šéfů o rozsudcích pro pytláky se stanou skutečností. Zasraná politická korektnost.“

Magnus se dramaticky odmlčel. Hbitými prsty si vyndal pytlíček snusu a strčil pod ret nový. Hedvig usoudila, že psovodův názor na velikost vlčí populace ve Värmlandu je poměrně zřejmý.

Otřel si ruce do kalhot a pokračoval:

„Nechápejte mě špatně, ale máme tady další trestné činy, jenže na ně nemáme lidi. Na stolech se nám vrší spisy o znásilnění s identifikovanými podezřelými. Občani, na kterých se někdo dopustil trestného činu, už se ani neobtěžujou nám volat, protože nikdy nedorazíme včas. Ale vyšetřovat, kdo nám tu střílí vlky, na to lidi máme.“

„Nevím, jestli vám dobře rozumím,“ začala Hedvig, „ale myslíte si, že motiv Robertovy vraždy by mohl být v tom, že byl policista a byl zapojený do operace proti pytlákům?“

„Naprosto bez diskuse,“ řekl Magnus a podíval se na Kalleho. „Robert měl za pár týdnů svědčit u soudu.“