Přeložila Markéta Musilová

THE GOOD GIRL

Copyright © Michelle Dunne, 2024

Vydáno po dohodě s Rights People, Londýn

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Markéta Musilová, 2024

Obálka © Bloodhound Books

Obrázek na obálce © Shutterstock

ISBN: 978-80-7611-272-8

Tedovi a Billymu

Vždycky na vás budu s láskou vzpomínat.

„Otcové jsou nejúžasnější bytosti, z lásky se stávají hrdiny, dobrodruhy, vypravěči a zpěváky písní.“

– Pam Brownová

l

KAPITOLA 1

Grace Murphyová stála v hnědém, upnutém svetříku před dveřmi svého domu. Rozhodně nevypadala jako někdo, komu ve volném pokoji sedí ve vlastních výkalech muž a umírá pomalou smrtí. Stahovací pásky, jimiž měl spoutaná zápěstí a také kotníky, se mu zařezávaly do kůže a některé z těch ran už mokvaly. Ale tím si Grace hlavu nelámala. Ani tím mužem. Byl přesně tam, kde být měl. A ona byla obyčejná žena, která právě sledovala, jak se vypasený slimák plazí po staré psí misce stojící hned vedle popelnice na kolečkách. Stála tam, už když se sem nastěhovala, a podle toho, jak vypadala, ještě mnohem déle. Možná že předchozí nájemníci, nebo ti před nimi, měli psa. Nebo to byl jen další z krámů, které nasbírali. Tak či onak, ta miska teď patřila jí a ona pro ni měla dobré využití.

Slimák v noci nebyl v misce sám, soudě dle stříbřitých stop, které v důmyslném vzorečku křižovaly misku, a také dle teček exkrementů nějakých dalších tvorů, kteří však už dávno zmizeli. Zdvořile zamávala na souseda, který právě kráčel po neudržovaném zeleném prostranství, kolem nějž vyrostla obdobně zanedbaná zástavba. Shýbla se pro misku. Zvedla ji až k obličeji, aby si slimáka pořádně prohlédla. Grace nikdy podobné věci nevadily. Vlastně měla slimáky ráda. Ano, byli slizcí a nechutní. Ale aspoň se nikdy netvářili, že nejsou, a to bylo něco, co ona obdivovala.

„Víš ty co, kamaráde? Klidně zůstaň,“ usmála se na něj a opatrně si ho odnesla dovnitř. Misku a její obsah položila na čistou utěrku na kuchyňské lince. Následně slimáka a všechno další, co v ní bylo, zasypala psími granulemi. Pozor, žádná velká kvalita. Vlastní výrobek obchodního řetězce Aldi. Tři eura za kilo. Byla to výhodná cena, už proto, že Grace žádného psa nevlastnila. Kdyby nějakého měla, krmila by ho jen tím nejlepším. Psi jsou výjimeční. To vědí všichni.

Z kuchyňské skříňky vytáhla odměrku a nasypala do ní čtyři pytlíky prášku. Pak přidala požadované množství vody, všechno to smíchala a zalila tím žrádlo. Poté rozmačkala malinkou pilulku a tou nakonec všechno poprášila, jako by to byl moučkový cukr. Jestli si toho byl vědom, anebo ne, to nevěděla, každopádně už nic nenamítal. Nejspíš mu totiž došlo, že je to jen zbytečné plýtvání drahocennou energií.

Umyla si ruce a jídlo odnesla nahoru do nejmenšího ze tří chladných pokojíků. Misku opatrně položila na zem, protože potřebovala odemknout visací zámek, odsunout obě zástrčky a vejít. Tlumených zvuků, které vydával, si nevšímala. Během posledních několika dnů zeslábl – patrně už se se svou situací smířil. Stejně tak neřešila puch. Pokálel se už tolikrát, že jeho kdysi bílé boxerky se dávno staly jeho nedílnou součástí. Byl to jeden z vedlejších účinků léků, jimiž ho krmila, a vůbec ji to netěšilo. Zato si s potěšením představovala, jak teď asi musí vypadat kůže na jeho zadku. Představovala si otevřené, mokvající rány. Ona představa činila ten smrad o něco snesitelnější.

Pod sebou měl rozprostřený tlustý igelit. Úplně jím zakryla podlahu, aby jí nezničil koberec. V pokoji byla tma, ale to byl záměr. Grace natřela okenice černě. Ne že by sem tímhle oknem mohl někdo vidět, vedlo totiž za dům a poskytovalo výhled na stromy. Ale jeden nikdy neví, kdo by třeba mohl na ty stromy vylézt. V jejich čtvrti bylo možné leccos. Hlavně to však udělala proto, aby byl jeho svět co nejčernější a nejstudenější.

Misku položila na skládací stolek před ním. Jeho misku. Z očí už se mu nedalo nic vyčíst. Dřív se ji očima snažil přesvědčit, že je dobrý člověk. Později jimi dával najevo, jak moc ji nenávidí. Chvíli jimi žadonil, ale teď v nich bylo mrtvo. Takhle mu to slušelo nejvíc. Stoupla si za něj a vytáhla mu roubík.

„Máš tři minuty,“ pronesla klidně a bez jakékoliv emoce.

Zatímco sklonil hlavu a hlasitě žvýkal, počítala v duchu pozpátku od sto osmdesáti až do nuly. Připadalo jí to jako věčnost, ale jemu, zatímco se ládoval jediným jídlem, které na několik dalších dní uvidí, to určitě muselo připadat mnohem kratší. Očima sklouzla k místu, kde měl zápěstí pevně připoutaná k opěradlu bytelné dřevěné židle. Na černých stahovacích páskách byla zaschlá krev a tu a tam se vzdouvaly jasně patrné bublinky hnisu. Kotníky na tom nebyly o moc lépe, navíc oteklýma nohama stál přímo v páchnoucí kaluži.

„Můžeš si za to sám, to asi víš.“

Přestal jíst a zesláble zavrtěl hlavou. Pak se mu roztřásla ramena. Už zase. Může si brečet, jak se mu zlíbí. Jeho slzy z ní nevykřešou ani krapet soucitu.

„Dvě a půl minuty.“

Přestal kousat. Zvuk přežvykování se smísil s lapáním po dechu a chrochtáním, což by za jiných okolností bylo i docela vtipné. Brzy se začal dávit. Vždycky to tak dopadlo. Byl docela předvídatelný. Čas uplynul, a tak mu mohla spokojeně odebrat misku. Zvládl sníst jen trošku, ale popráškovanou část svrchu snědl. Na dně zůstala tekutá loužička. Rukou ho chytla za čelo, zvrátila mu hlavu dozadu a misku mu přiložila ke rtům. Zacpala mu nos a do krku mu nalila celý její obsah až do poslední kapky, až se z toho začal znovu dávit, a jak lapal po dechu, měl obličej od rozmočeného psího žrádla. Znovu zvedla roubík. Udělala ho ze starých neprůhledných silonek fialové barvy. Ani se je neobtěžovala vyprat.

„Prrrr… oosím!“

Umlčela jeho protesty a bez jediného slova vyšla s miskou v ruce ven z místnosti.

KAPITOLA 2

Grace si vychutnávala kratičkou cestu do práce skrz jejich čtvrť, zeleň a přes silnici. Na čerstvém vzduchu si vždycky vyčistila hlavu. Vymetla pavouky ze všech koutů, jak se říká, a nachystala se na další den. Pracovala jako hlavní baristka v malé kavárně Jake’s. Těšila ji zodpovědnost, která se s tou prací pojila. Ve skutečnosti tam byla něco jako manažerka, jenže takový post by s sebou nesl i zvýšení platu. Už jen z té představy by se Jake osypal, nebo by to s ním šlehlo. Grace to ale nevadilo. O takový post nestála a potřebovala jen tolik peněz, aby poplatila účty a relativně dobře jedla. Navíc ji tahle práce opravdu bavila, a to i díky rutině, která s ní byla spojená.

Jake sám byl taky v pohodě, i když si to tedy nikdo jiný nemyslel. Byl to malý, baculatý chlapík, kterého všichni zákazníci nesnášeli. Moc dobře to věděl, protože většina z nich se mu to nebála říct. A právě to se Grace na téhle části města Cork líbilo: lidé tu říkali, co si opravdu myslí. Jenže i když o tom Jake věděl, stejně to nechápal. Grace se mu to snažila jednou vysvětlit, totiž že lidé nemají rádi, když se na ně někdo povyšuje. Když jim někdo říká Páni, vy máte ale krásné vlasy, zatímco oni se cítí vláčeni životem, rozhodně si ke kafi nekoupí croissant navíc. Namísto toho budou mít sto chutí mu jednu ubalit, kopnout ho, možná ho i okrást a dát si kafe jinde. Zareagoval na to nějakou nadávkou, ale nesrozumitelně, protože na to, aby to vyslovil nahlas, byl příliš velký gentleman. Nebo to tehdy přinejmenším tvrdil.

Grace ho však dokázala vidět ve skutečném světle. Pokud zrovna někomu nepodlézal jen proto, aby dostal dodatečnou slevu, byl to pracant, který se ke Grace choval s úctou. Ve městě byly ještě dvě další kavárny Jake’s a Heatherhill byla jeho nejméně oblíbená. Proto tu Jake trávil pokud možno minimum času. Spoléhal na to, že Grace na podnik dohlédne, a to pro ni hodně znamenalo. Přicházel každý den po zavíračce, aby vybral tržbu, každý týden jí platil včas a hlavně ji nikdy neotravoval. Takže Jake byl v pohodě.

Stejně jako každé ráno dorazila Grace přesně na osmou, aby otevřela. Na muže u sebe doma dávno zapomněla. Všechno zapnula, přebrala dovážku pečiva a balených sendvičů a pěkně je vystavila. Jake’s byla nejčistší kavárna v celém Corku a zásluhu na tom měla právě Grace. Také byla nejspíš nejmenší. Jakmile jste vstoupili dovnitř, k pultu to byly jen dva krůčky. Jakeovi se tam podařilo vměstnat dva malé stolky, ke zdi lavici a pak ještě tři židličky, což bylo vážně impozantní. Celý prostor obvykle zabrala jedna žena. Maggie Hayesová. Každý den to byla jejich první zákaznice a měla ve zvyku se zdržet.

„Tak jak, Gracie, drahoušku?“ zaskřehotala, když se v osm hodin dvacet minut přišourala dveřmi spolu s nákupním vozíkem o dvou kolečkách. Jako pokaždé se jí zasekl ve dveřích a jako pokaždé nebyla bůhvíjak opatrná, aby ho z nich uvolnila.

„Bylo by fajn, kdybyste se někdy pokusila dostat tu věc dovnitř, aniž byste u toho vysadila dveře z pantů, Maggie,“ usmála se Grace na ženu.

Maggie jí odpověděla záchvatem kašle. Taky nic nového pod sluncem. Měla na sobě týž kožich jako vždycky, bez ohledu na počasí. Pravý norek, prozradila jí. No jasně, to jí tvrdil ten chlápek dole v Coal Quay, který jí ho před dvaceti třemi lety prodal za pět liber.

„Jako obyčejně?“

„Víš ty co, Grace, myslím, že se dneska rozšoupnu. Dej mi jedno z těch espress.“

„Espresso? Jste si jistá?“

„Jasně. Přesně takový, jaký pijou boháči ve městě.“ Usmála se. Maggie už chybělo tolik zubů, že když se hodně usmála, bylo jí vidět až do krku. Bylo jí ale přes osmdesát, takže jí to mohlo být ukradené.

„Jak si přejete, Mag. Posaďte se a já vám to přinesu.“

Zatímco se Grace dala do přípravy nápoje, o němž věděla, že jí ho Maggie vrátí, jakmile jí ho naservíruje, dorazili další zákazníci. Tři hluční mladíci, kteří měli být na cestě do školy, ale dost možná nebyli. Neznala je jmény, ale čas od času se tu stavili.

„Čaj a kolu, až budete moct,“ houkl na ni jeden z nich ode dveří.

„A taky telefonní číslo,“ křikl rozverně jeho kámoš a okamžitě zacouval ven a z dohledu.

Maggie se rozesmála. „Ty seš mi teda frajer, schovávat se za dveřmi, co? Srabíku jeden!“

Kluci se chechtali, Maggie pokašlávala a Grace se na ně všechny usmívala. Byla hezká a věděla to o sobě. A to byl po většinu jejího života právě ten problém. Už jako malá byla vyšší než ostatní, hubená, skoro až vyzáblá, od přírody s blond vlasy a výraznýma zelenýma očima. Teď už jí ale bylo dvacet sedm. Uměla toho využít a uměla se svým vzhledem pracovat, takže si z podobných komentářů, hlavně od kluků, nedělala hlavu. Tedy ne že by Grace měla moc společného s jinými sedmadvacetiletými ženami. Na rozdíl od nich musela vzhledem ke svému životu rychle dospět. Klidně by jí mohlo být sto dvacet sedm. Ale většinu dní si nelámala hlavu ani tím.

„Čtyři pět šest, osm pět tři sedm.“

„To je fakt vaše číslo?“ podivil se kluk s kolou, kterého to zaskočilo. Ještě pořád se smál.

„Zavolej tam a uvidíš.“ Kluk, který se schovával za dveřmi, strčil hlavu dovnitř a ukázal telefon. „Zatraceně, to je policejní stanice Heatherhill.“

„Přesně tak. Zkus mě dál prudit a uvidíš, co se stane.“

„Můžu taky dostat kolu?“ odpověděl bez známky jakéhokoliv ostychu. „Nemůžu uvěřit tomu, že jste mě na sebe nechala zavolat poliše. To je teda něco.“

Grace odnesla Maggie espresso a dál laškovala s kluky. Z lednice vytáhla tři lahve koly, věděla, že si ten třetí dá totéž co jeho kamarádi, bez ohledu na to, jestli v půl deváté ráno o kolu stojí, nebo ne.

„Co to ksakru je, Grace?“ ukázala Maggie rozhořčeně na malinký šálek před sebou.

Kluci se ani nesnažili potlačovat smích.

„To je espresso, Maggie.“ Grace postavila lahve koly na pult a začala přelévat klukům čaj do kelímku s sebou. Na
Maggiinu odpověď nemusela dlouho čekat.

„Nehodlám platit dvě eura pade za náprstek kočičích chcanek.“

„Dvě šedesát,“ opravila ji Grace s úsměvem.

„Dvě eura šedesát za tohle?“ Maggie se měla k odchodu. „Kde je pěna nahoře? Kde je moje čokoládová posypka? Pro Kristovy rány, co tady tohleto je?“

„Počkejte minutku, než obsloužím ty kluky, Maggie, a já vám udělám vaše kapučíno.“

„Zatraceně, dej mi jen čaj. Aspoň si budu jistá, co dostanu.“ Grace slyšela, jak se kluci při odchodu ven smějí a po cestě kolem malého nákupního centra se ze všech sil snaží Maggie napodobit. Maggie tu znal každý. Byla to taková místní postavička. Takových tu bylo víc, dobrých i špatných.

Kavárna Jake’s stála v místě, které ostatní obyvatelé Corku považovali za dost drsnou čtvrť. Panovala tu vysoká nezaměstnanost a tak dále, ale Grace se líbilo, že jste dostali přesně to, co jste viděli. Lidi tady kolem toho měli na hrbu dost a neměli čas na nějaké zbytečné šaškování, a tak to obvykle nedělali. Grace to respektovala. Mnohem nebezpečnější byli lidé, kteří nosili obleky, jezdili drahými auty a všichni si jich vážili. Ale tady to tak nebylo. Tady jste viděli nebezpečí na míli daleko, pokud jste tedy věděli, co hledáte. Lidi si tu hleděli svého. Museli se o sebe postarat sami.

Grace nalila do hrnku kapučíno a do dalšího čaj a oboje donesla Maggie. „Jedna nadýchaná káva, a pokud by vám nechutnala, tady máte čaj.“

Maggie obdařila Grace vrásčitým úsměvem a něžně ji štíp-
la do tváře. „Jsi moc hodný děvče, Gracie.“ Ze štípnutí se stalo spíš lehounké plesknutí a Grace po něm na tváři zůstal trochu lepkavý pocit.

„Říká se to.“

„Fakt by sis měla promluvit s tím bařtipánem o těch kafích. Ať už je vydává, za co chce, je to pěknej švindl. Kočičí chcanky, kterejma akorát okrádá těžce pracující lidi. Tady nejsme v jižní Francii. Tohle je Cork. Takový věci mu tady neprojdou.“

„Já mu to povím.“

Grace vzhlédla a uviděla Mary-Assumptu, která dveřmi dovnitř protlačila růžový, vytuněný kočárek.

Mary-Assumptě bylo devatenáct a byla to další z pravidelných zákaznic kavárny. V kočárku, který podle Grace nebyl vhodný pro novorozence, vezla nové dítě. Ale Grace toho o kočárcích vlastně moc nevěděla, a tak raději mlčela. Muselo se mu ale nechat, že disponoval všemi možnými chrastítky a zvonky, také měl korbičku potištěnou kravičkami a k tomu stejnou dečku. Jak projel dveřmi, ukrojil jim další kousek jejich životnosti. Za kočárkem se batolila holčička, předchozí majitelka zmiňovaného kočárku. Zamyšleně se loudala za matkou a novou sestřičkou. Všechny tři byly navlečené v oblečení značek Nike a Adidas, ale i tak vypadaly zanedbaně. Ostatně jako vždycky.

„Grace, dej nám čaj a pak kolu… chceš kolu, Ello-Mai?“

Ella-Mai se ale právě věnovala něčemu, co sebrala venku ze země.

„Jo, dá si kolu.“

Ella-Mai si v tom okamžiku strčila to, co držela v ruce, do pusy.

„Jak se má naše malá?“ zašvitořila Maggie.

Ella-Mai už naše malá nebyla. V pouhých dvou letech o tuhle pozici přišla. Ještě měla staršího bratra, tříletého Willieho. Jejich matka ostatně sama neměla daleko od označení naše malá. Otec žádného z dětí se nikdy neukázal. Pokud cítila Mary-Assumpta v tomto ohledu nějakou hořkost, nedávala to nikdy najevo.

„Pojď z té zimy, zlatíčko,“ řekla Maggie a s obtížemi se přesunula na lavici u zdi, aby udělala Mary-Assumptě a jejímu potomstvu místo.

„Noviny!“ zahulákal Peter za Sparu ode dveří, položil na popelnici The Echo a The Examiner a zase odešel, aniž by vešel do kavárny. Ten člověk byl neustále v jednom kole.

Ella-Mai zvedla noviny The Echo, které spadly z popelnice na zem, a soustředěně je začala trhat na kusy. Stránky létaly všude kolem. K nohám Mary-Assumpty dopadla titulní stránkou vzhůru první dvojstrana. Natočila hlavu, aby si přečetla závažně vyhlížející nadpis.

Manželka pohřešovaného občana Corku,
Terryho Reynoldse, prosí o pomoc s nalezením svého „nejlepšího přítele“

Pod nadpisem byla otištěná velká fotka usmívajícího se zrzavého muže.

Mary-Assumpta se ironicky zasmála. „Holka, ten tvůj nejlepší přítel ti s někým zdrhnul. Prostě tě vyměnil.“

„To teda nevím,“ nesouhlasila Maggie a tvářila se u toho opravdu sklesle. „Od tý chvíle, co zmizel, nikdo neplatil jeho kreditkou. Ještě jsem neviděla milenku, která by byla tak blbá, aby za něj ještě platila.“

Mary-Assumpta zvedla, teď už se zájmem, stránku ze země. „Pohřešuje se prý už tři týdny a máš pravdu, Maggie. Za celou tu dobu nedošlo na jeho účtu k žádnému pohybu. Prý šel prostě jen na oběd a nevrátil se. Pracoval jako účetní.“ Na vteřinu se zamyšleně zadívala na Maggie a otevřela u toho kolu. Tu pak podala Elle-Mai, která ji zhltla, jako by na tom závisel její život. „Třeba to byl únos pro peníze,“ navrhla, „jak někoho unesou a pak je donutí, aby jim dali všechny svoje peníze.“

Maggie sice přikývla, ale tvářila se skepticky.

„Buď tohle. Nebo jeho milenka měla chlapa, ten to zjistil a šel si to s tím Reynoldsem vyřídit,“ pokračovala Mary-Assumpta. „Nebo byl třeba gay. A ta jeho žena na to přišla a zabila ho za všechny ty promarněný roky. A teď se tváří do novin jako neviňátko!“

Maggie se zadívala na Grace a povytáhla jedno tužkou vykroužené obočí. „Poslechněte si tady slečnu Marplovou!“

„Takový věci se dějou v jednom kuse, Maggie. Četla jsem o tom na facebooku.“

„Facebook,“ ušklíbla se Maggie. „To říděj roboti. A co ty můžou vědět?“

„A co myslíš ty, Grace? Co za tím je?“ Otočila stránku, takže teď se na Grace usmíval Terry Reynolds.

„Vůbec netuším.“ Grace přešla za pult. „Ale lidi málokdy mizej bez důvodu.“

„To máš pravdu, Grace,“ přikývla Maggie pochmurně, „to máš pravdu.“

„Jo, jen jsem chtěla…“

„Hele, Mary, lidi se ztrácejí v jednom kuse.“ Maggie už chtěla změnit téma. „Některý lidi už toho mají plný zuby a chtějí začít novej život. Tak odejdou. Jiný zas skočej do řeky. Jiný spěj se sekretářkama, jak jsi říkala. Buď se ukáže, anebo se holt neukáže. Ať tak, či onak, mně bude dál celou zimu pršet střechou, ty si upleteš další haranty a čaj nám bude dál vařit naše nechvalně proslulá Grace Murphyová. Jinak řečeno, vůbec nic se nezmění.“

„Proč je Grace nechvalně proslulá?“

Změnila téma. Mise byla úspěšná.

„Tys snad neslyšela o tom troubovi, co sem před třema lety přišel v masce Harryho Pottera s kuchyňským nožem v ruce namísto hůlky?“ Grace postříkala povrchy za pultem sprejem a vyčistila je.

„Byl to její druhej den v práci. Bařtipán tu byl taky, tvářil se, jako by bylo přelejt pytlík čaje horkou vodou něco jako jaderná fyzika, no a pak dorazil ten chlápek. Ukázalo se, že to byl jeden z Burkeovejch. Každopádně tu začal máchat tím nožem a že chce prachy. Teda nevím, co přesně měl za lubem. To nás chtěl jako položit na stůl a nasekat na kostičky? Nebo o co mu vlastně šlo?“

„No a co se stalo?“

„Gracie obešla pult, jako by mu chtěla něco donést. No a v setině vteřiny najednou držela ten jeho nůž ona a přirazila pana Harryho Pottera ke zdi.“

„No neke! A co bylo dál?“

„Začal bulet, tak jsem přešla ulici a došla pro jeho mámu. Jake si našel na tohle místo superstar a od tý doby to tu nikdo nevykradl.“

„Grace, sakra, ty jsi mi teda tichá voda. Ale ne nadarmo se říká: tichá voda břehy mele.“

„Prostě štěstí, Mary-Assumpto.“

„Hmmm. To jsem jednou četla na facebooku, že ženská je schopná zvednout auto plný lidí, kdyby pod ním bylo zaklíněný děcko.“

Mary-Assumpta změnila téma.

„A tím chceš říct co? Že Jake byl její dítě?“

„Ale ne, Maggie. Jen tím chci říct, že vy všichni jste pro ni tehdy byli jako děti. Chránila vás. Ženskej instinkt. Tak to prostě máme.“

„Nech mě hádat, facebook?“

„Jsi na facebooku, Maggie?“ Mary-Assumpta popadla telefon a začala na něm něco hledat.

„Co bys tak řekla, drahoušku?“

„A co ty, Grace?“

„Já ne.“

„Vždyť jsi ještě mladá. Neměla bys tam bejt?“

„Já ho na nic nepotřebuju. Každý ráno, poledne a večer mi povíš, co tam bylo.“

„Ale můžeš se tam seznámit. S chlapama. Mohlo by z toho něco kápnout.“

„A ty bys už kapat neměla,“ zachichotala se Maggie.

Ella-Mai čím dál tím víc zlobila. „Uvažuju, že si nechám podvázat vaječníky,“ prohlásila Mary-Assumpta a zadívala se na dítě. Jako by chápala, co její matka říká, se Ella-Mai vrhla na zem a začala se šíleně vztekat. Mary-Assumpta obrátila oči v sloup a vstala. „Tohle dělá v jednom kuse. Vůbec netuším, co s ní je. Jestli nemá ADHD nebo něco na ten způsob.“

„Já bych to spíš viděla na DSK,“ navrhla Maggie.

Mary-Assumptu to zjevně zaujalo, protože se v očekávání, že jí to vysvětlí, na Maggie otočila. Znovu si sedla. „DSK, Maggie? Co to je? Zní to jako nějakej hnusnej hmyz?“

„Dítě Sjetý Kolou.“

Mary-Assumpta opět obrátila oči v sloup a vstala. Popadla Ellu-Mai, postavila ji na nohy a pak s velkým úsilím vyšla se vzpouzejícím se dítětem ven. Pokud měla být Grace upřímná, byla docela ráda, že vypadly. Nevadilo jí si poklábosit, ale když se to táhlo, dělalo jí to už problém. Hlavně jí vadili lidé, kteří nevěděli, kdy přestat. Lidé, kteří když nedostali odpověď, brali to jako pobídnutí k dalším otázkám. Grace měla Mary--Assumptu ráda, ale všeho s mírou.

Za Maggie ale byla ráda. Fungovala jako takový ochranný štít – odrážela hlavní nápor lidí, a navíc ji to podle všeho bavilo. Ale někdy se na ni Maggie divně dívala. Byl to takový ten upřený pohled ve chvíli, kdy si myslela, že se Grace nedívá, což ji znepokojovalo. Jenže i Grace se často dívala na lidi, jako by o nich něco věděla. Něco, o čem nechtěli, aby se vědělo. Jako by snad tahle praštěná babka v norkovi za pět euro viděla některým lidem do duše. Jenže kdyby Maggie viděla Grace do duše, rozhodně by u ní netrávila dny. Netrávila by tolik času ve společnosti někoho, jako je Grace Murphyová, a kdyby ano, co by to pak o ní samé vypovídalo?

KAPITOLA 3

Cork 2005

„Grace, jsi vzhůru?“ Amber teď už jenom šeptala, ale i když mluvila nejhlasitěji, co to šlo, stejně to bylo potichu a slabě. Celá ona.

Grace odhrnula zmuchlanou starou deku na stranu a přisunula se víc ke zdi, aby udělala sestřičce místo. Amber si k ní vlezla a přitiskla k ní svoje studené, mokré tělíčko. Už nějakou dobu se počurávala, a i když se Grace snažila ze všech sil její povlečení a noční košili vyprat, mýdlo v domě neměli už několik měsíců. Všechno, co nosily, páchlo po Murphyových. Tak tomu u Grace ve škole říkali. Tedy ne že by tam tak moc chodila. Proč taky, když učitelé pocházeli z jiné planety. Z takové, kde lidé dokázali myslet na čísla, slova a věci, které se staly před stovkami let. Tak či onak, učitelé nechtěli Grace ve svých hodinách o nich víc, než tam chtěla být ona sama. Nevěděli, co si s ní počít, a dělalo jim problém nedávat najevo, jak moc jsou z ní nesví. Bylo pro ně snazší ji ignorovat, a přesně to většinu času také dělali, což, jak vytušila, všem naprosto vyhovovalo. Většina dětí pocházela ze stejné planety jako Grace, jenže se snažily využít šance a ukázat, že nežijí v takových sračkách jako ona. Nevyčítala jim to. Grace každopádně nestála o to, aby jí to někdo pořád připomínal. Stejně tak nestála o historky o Betlému nebo starověkém Egyptě. K čemu jí to bude, přestěhuje se tam snad?

Přitáhla si sestru blíž. Amber se třásla zimou a Grace se k ní přitiskla svým vyzáblým tělem, jak nejvíc to jen šlo. Amber měla něco přilepeného na noze a Grace to otravně šimralo. Něco, co se na ní přichytilo po kratičké cestě z jejího pidi pokojíku ke Grace. Sáhla si na nohu a sundala to. Papírový kapesník nebo ubrousek, který někde nabrala. V pokojích už dávno nemělo smysl uklízet, protože stejně nebylo ten nepořádek kam dávat. V rohu kuchyně se do výšky tyčila hromada černých odpadkových pytlů. Některé praskly a jejich obsah se vyvalil na linoleum. Sousední dům byl už léta zabedněný, a tak jejich matka házela pytle přes zídku na zahradu. Město však začalo dům před měsícem opravovat a pohrozilo jim, že jestli s tím nepřestanou, nechá je vystěhovat. A tak to dopadlo takhle. Grace nechápala, jak funguje svoz odpadu. Věděla jen to, že se na ně nevztahuje. Ostatně tak jako všechno ostatní.

Když Amber s Grace zaslechly, jak se dole otevírají vchodové dveře a někdo jimi vešel dovnitř, strnuly. Vnitřkem se prohnal ledový vzduch. Vystoupal po schodech, pronikl pode dveřmi pokoje, a dřív než se dveře opět zabouchly, je obě během několika vteřin ovanul. Grace vyskočila z postele a přitiskla ucho k zavřeným dveřím. Na bosých chodidlech cítila ledový, prošoupaný a lepkavý koberec.

Domem se nesl matčin ječák. Zase byla opilá. Odpověděl jí mužský hlas. Grace sice nerozuměla, co říkal, ale nebylo to ani potřeba. Tiše přešla přes pokoj, přitáhla ke dveřím noční stolek a zapřela ho o ně. Pak si zase vlezla k sestře a přitiskla se k ní.

„Nic se neděje,“ pronesla věcně. V deseti byla Grace velká ségra. Ochránkyně. „Spi.“

„Mám hlad,“ zamumlala Amber.

„Ve spánku hlad přejde.“ Do těch slov vložila úsměv a políbila sestru na temeno hlavy. Grace měla taky hlad. Měla ho už několik dní.

Grace ležela a byla zcela bdělá. Amber vedle ní nakonec usnula. Trvalo hodinu, než se na schodech ozvaly kroky a chichot. Někdo hlučně zabušil do tenounké zdi jejich pokoje. Grace na chvíli zadržela dech. Pak se s prásknutím zabouchly dveře vedlejšího pokoje.

Netrvalo dlouho a kovová postel začala narážet do zdi, až skrze ni procházely vibrace. Pár vteřin poté Grace zatahalo za uši matčino dramatické sténání a ona mohla šťastně zavřít oči. Teď už může spát.

— — —

Další den ráno se Grace vzbudila krátce potom, co vzešlo slunce. Ve vzduchu sledovala vlastní dech, který si hrál spolu s tím Ambeřiným. Zase se počurala. Počurala je obě a obě teď mrzly. Ale Amber spala.

Grace vylezla z postele a deku vzala s sebou. Zkušeně vytáhla zpod sestry prostěradlo. Rozepla jí noční košilku, stáhla ji sestře z ramen a sundala kalhotky. To vše, aniž by ji vzbudila. Buď už byla v téhle podivné činnosti tak dobrá, nebo byla její sestra tak slabá, že se nechtěla probudit do ledového rána, i když byla úplně mokrá.

Grace přinesla starý ručník, který měla pořád u sebe pokoji. Stejně jako ony dvě už dlouho neviděl vodu a mýdlo, ale aspoň byl suchý. Vysušila jím Ambeřinu podrážděnou kůži a potom po podlaze dotáhla náhradní deku. Stejně jako všechno ostatní se to s ní mělo jako s ručníkem. Zabalila sestru do deky, takže ji teď chránila před mokrou matrací. Políbila ji na čelo, odtáhla noční stolek a nechala ji spát tak dlouho, jak bude třeba.

Dole se dala Grace do úklidu. Osm prázdných plechovek od piva, vajgly z přetékajícího popelníku a jeden z područky odrbaného gauče, který zachránily z kontejneru a který zatím nějakým zázrakem při mnoha příležitostech neshořel. Včera tomu zjevně nebylo jinak. Pak se přesunula do kuchyně, kde už Grace naštěstí nic necítila. Říká se, že se na takové věci dá zvyknout, a Grace měla za to, že je to pravda. Napadlo ji, co by si o tom asi tak pomyslela slečna Curleyová, kdyby zaklepala na dveře, aby se zeptala, proč Grace a Amber nechodí do školy. Tedy ne že by Curley Wurley někdy napadlo něco takového udělat.

Na stole ležel prázdný pytlík od hranolek. Grace ho roztrhla a hladově ho olízala. Byl na něm oschlý kečup a ještě byl pořád cítit octem. Lízala ho tak dlouho, až se pytlík rozpustil na jazyku a ona se cítila provinile, že na Amber nezbylo. Rychle zabalila vajgly do papíru, otevřela jeden pytel na odpadky a všechno do něj strčila. Plechovky dala navrch a pytel zase zavázala. Zvedla z chodby matčiny boty a úhledně je postavila pod schody, pak ještě srovnala polštářky na gauči a rukou ometla stůl.

Matka vyleze až za několik hodin, ale někdy Grace překvapila, že vstala brzy. Pokud by se to stalo a pokud by někde byly patrné pozůstatky předešlé noci, mohla by za to Grace. Jednou Grace zlomila žebro násadou od koštěte, protože jeden z těch jejích hajzlů prohlásil cosi o tom, že žije jako v chlívku. Od té doby mají koště o něco kratší.

Když uklidila, jak nejlépe to svedla, tiše vyšla ven z domu. Zatímco chvátala do kopce po ulici k obchodu Reilly’s , čtvrť ještě spala. Za chvíli přijede rozvážka pečiva a ona vždycky chtěla být na místě dřív než dodávka. Obchod byla budova se štítem na samém konci řady podniků, z nichž většina byla dávno zavřená a zabedněná. Na druhém konci ulice stála hospůdka The Robin’s  Bill. Ale důvěrně se jí spíš říkalo The Rob and Kill. Grace stála dál od vchodu do obchodu, aby nebyla vidět, a čekala. Na sobě měla dlouhý kabát, který si natáhla přes pročurané triko, v němž se vzbudila. Ale na stud nebylo v Graceině životě místo. Kdyby se šla nahoru převléct, riskovala by tím, že vzbudí matku, a kvůli čemu? Aby vypadala před pekařem dobře?

Dodávka zastavila a otevřela boční dveře, v podstatě hned naproti vchodu do obchodu. Grace tiše zaklela. Čekali ji, takže to nebude snadné.

„Padej domů, Grace, a nepokoušej se mě okrást, skrčku jeden,“ prohlásil Eamonn Reilly, aniž by se na ni podíval. Byl to starý protiva.

„Nic nedělám, pane Reilly. Jen si tu stojím a hledím si svýho. Máme svobodu, však víte.“

„Jasně že jo, Grace. Hele, zmizni.“

Grace se přesunula, ale ne moc daleko. Amber se potřebovala najíst.

Závozník se jmenoval Seán. Věděla to, protože Reilly vždycky dbal na to, aby v každé větě vyslovil jméno toho, s kým mluví. Dobré ráno, Seáne. Jak se dnes vede, Seáne? Pěkný den, no ne, Seáne? Seán byl taky starý, ale ne až tak starý jako Reilly. A hlavně tak trochu podivín. Civěl na ni, ale pokradmu, jako by snad mohl zkamenět, kdyby se na ni podíval zpříma. Připadala si jako jakási nová zvláštní atrakce v zoo. Napadlo ji, jaký asi musí mít život, když ho Grace tak fascinuje. Nebo že by to byla obrna lícního nervu? Jeden z Burkeových to taky měl.

„Nevšímej si jí, Seáne,“ pokračoval Reilly, jako by je neslyšela. „Grace to zkouší, nic víc. Jinak je neškodná, nekousne tě, pokud si o to teda výslovně neřekneš. Ale její matka, to je jinej případ.“ Zvrátil hlavu a rozesmál se.

Grace se opět přisunula blíž k dodávce, jenže ve chvíli, kdy Seán odnášel přepravky s chlebem do obchodu, stoupnul si Reilly do dveří a díval se přímo na Grace. Tu radost, aby si mu řekla o chleba a on by ji mohl odmítnout, mu neudělá, a tak se zase vzdálila. Počká, až se Seánem skončí a vrátí se zpátky do obchodu. Až bude skládat bochníky na police, rozeběhne se a popadne něco jiného. Sice to obvykle bývají jenom pomlácená jablka nebo seschlé pomeranče, ale i to je to nejlepší, co může udělat. Rozhodně je to lepší než nic. Každopádně přinese sestře něco k snídani. Grace byla rychlejší než starý Eamonn Reilly. To věděla moc dobře, čili jestli se ji pokusí zastavit, přeje mu hodně štěstí.

Boční dveře dodávky se s bouchnutím zavřely a Seán se rozloučil s panem Reillym. Grace ho sledovala, jak nasedá a startuje motor. Už zase musela myslet na to, kam asi tak teď jede a co na něj čeká doma na konci dne. Představovala si manželku a velkou večeři.

Otočil se a zamířil kolem ní směrem k místu, kde se z parkoviště vyjíždělo na hlavní. Na chvíli tam zastavil, pak ale zacouval zpátky k místu, kde sbírala odvahu ke zteči obchodu.

Stáhl okénko. „Hej!“

„Co?“ Grace popošla o krůček k dodávce, takže se musela přimáčknout ke zdi.

„Tumáš.“ Ukázal jí jeden čerstvý, křupavý bochník. Takový ten kulatý.

Rozhlédla se, pak se natáhla do okénka, vytrhla mu bochník z ruky a utekla. Grace Murphyová byla leccos, ale nebyla hloupá. Nic takového jako oběd zdarma neexistuje. Nebo snídaně, to věděla. Žádný chlap nedá malé holce čerstvý chleba, aniž by za to něco chtěl. Jak tak běžela po ulici a dál čtvrtí, smála se. Je mnohem chytřejší než tenhle pitomeček.

KAPITOLA 4

Grace vešla do domu, jak nejtišeji to jen svedla. Na několik vteřin zůstala stát na chodbě se zády opřenými o dveře a poslouchala. Nic se neozývalo, což znamenalo, že jejich matka ještě spí. Grace se odplížila nahoru. Úzké, prudké schodiště všelijak vrzalo a skřípalo, Grace ale všechna ta místa znala zpaměti a uměla se většině z nich vyhnout. Proplížila se kolem matčina pokoje, kolem svého a vklouzla do toho sestřina, kde za sebou opatrně zavřela dveře.

„Amber,“ zašeptala sestře do ucha. Když se hned nevzbudila, něžně jí zatřásla rameny. Amber byla kost a kůže a Grace si byla jistá, že ji musí bolet, když se jí někdo dotkne, a tak se jí vždycky dotýkala opravdu opatrně. Grace byla nejspíš taky tak vyzáblá, ale už si zvykla. Nic moc necítila, jen když měla velký hlad a měla pocit, že jí žaludek tlačí rovnou do páteře.

„Amber, vzbuď se, nesu snídani.“

Amber se probrala a přetočila se na záda. Ruce měla zastrčené pod dekou, do které byla zabalená.

Grace odlomila kus čerstvého chleba. Když to dělala, kůrka praskla a kousky chleba jí popadaly do klína a do postele. Rychle je posbírala, než skončí v mokré kaluži. Přitáhla si na klín kabát a z kousků kůrky tam udělala malou hromádku.

Amber vymanila ruce z deky a okamžitě se zmocnila kusu chleba.

„Brzdi, nehltej. Bude ti špatně.“

Amber přikývla a neochotně zpomalila. Grace byla velké ségra. V jejích očích měla vždycky pravdu a nebylo nic, co by nevěděla. Pokud Grace o něčem řekla, že to je pravda, Amber to nikdy nezpochybňovala. Nebylo třeba.

„Kdes ho vzala?“

„Nebudeš tomu věřit, ale dal mi ho ten chlápek z dodávky!“

Amber se usmála a znovu si kousla.

„Ale Amber, o nic nejde jen proto, že jsem to já. Jestli ti někdy někdo bude dávat chleba, utečeš, je ti to jasný?“

„Co? Ale proč?“

„Protože nic takovýho jako chleba zadarmo neexistuje. Myslíš, že ten chlápek za to nic na oplátku nechtěl? Jenže já jsem na takovýhle hajzly moc chytrá. A jsem rychlá. Mě by nechytil. Ne než by se stihl otočit s dodávkou a tak dál. Než vůbec zjistil, že jsem zmizela, už jsem byla v suchu doma. Jenže ty jsi mnohem menší než já, takže když budeš mít hlad, jdi za mnou. Slyšíš mě? Nevěř nikomu, kdo ti nabízí jídlo zdarma.“

Amber už se na nic neptala a přikývla. Pak však přestala žvýkat, protože z vedlejšího pokoje se něco ozvalo. Grace si odlomila kousek chleba a rychle ho snědla. Zbytek podala Amber. „Sněz, kolik chceš, a zbytek schovej. Dej ho do skříně, dozadu.“

Amber s plnou pusou přikývla. Grace vstala a spěchala dolů. Dostala se tam akorát včas, protože se mezitím otevřely dveře od matčina pokoje. O vteřinu později se s prásknutím zabouchly dveře do koupelny. Její host odešel krátce poté, co dorazil, a teď už byl určitě doma u své rodiny. Nebo možná učil před třídou v některé z nedalekých škol. Nebo měl kázání. Nebo ležel v posteli obklopený kočkami. Grace bylo úplně fuk, kdo to byl, hlavně když nebyl tady, v kuchyni. To byla takhle brzo po ránu vždycky neskutečná úleva. Grace postavila konvici na sporák a ze skříňky vytáhla otlučený hrnek. Uvnitř byl celý hnědý, snažila se ho ze všech sil vydrhnout, ale nešlo to dolů. Z krabičky vytáhla pytlík s čajem a hodila ho do hrnku. Když se voda dovařila, počkala, dokud neuslyší matčiny kroky na schodech, a teprve pak pytlík zalila vodou.

„Ahoj, mami,“ usmála se Grace.

„Podej mi čaj, Gracie. Umírám žízní.“

Liz Murphyová vypadala v prudkém ranním světle použitě jako vždycky. Rozmazanou řasenku ze včerejšího večera neměla pořádně smytou, jen ji překryla novou vrstvou. Rtěnka jako by se jí vpila do předčasných vrásek kolem úst. Grace šla k lednici. Uvnitř nic nebylo s výjimkou půllitrové krabice mléka, už tři dny prošlého. Na krabici byly až dolů černé čárky, matka si tak značila, kolik ubylo. Kdykoliv si ho nalila do čaje, udělala další. Tohle bylo její mléko do čaje a nebylo určené k všeobecné spotřebě.

Grace před ni postavila mléko a hrnek s čajem, s pytlíkem stále uvnitř.

„Hodná holka.“

Grace chvíli otálela a pozorovala, jak se čaj barví mlékem a jak na hladině plavou malé bílé kousíčky. Představovala si to teplo, jak vám čaj teče hrdlem dolů do žaludku a zahřívá celé tělo zevnitř.

„Co je, Grace? Díváš se na mě jak ti chlápci, co maj zvláštní potřeby.“

Grace se odvrátila a chtěla uklidit čaj do skříňky.

„Dej mi to.“

Grace se otočila a podala jí krabičku. Matka nakoukla dovnitř a prstem přejela úhledné řádky po dvojicích naskládaných čajů.

„Dva, čtyři, šest, osm, devět,“ zašeptala. Potom opět vzhlédla ke Grace a usmála se. „Teď už je můžeš uklidit.“

„Mami?“

„Co?“ Strčila si do pusy cigaretu a zapálila ji.

„Nemohla bys mi dát peníze na prací prášek?“

Vyfoukla dlouhý obláček cigaretového kouře a přimhouřenýma očima se zadívala na Grace. „Prací prášek?“ Vyslovila to, jako by to byla slova v nějaké cizí řeči.

„Jen že se Amber zase…“

„Pokud se nepřestane počurávat, pak to holt musí nosit, no ne? No a co? To je tak líná, že neumí zvednout prdel a dojít si na záchod jako normální lidi? Nebo je tak pitomá, aby ji to napadlo?“

„Je ještě malá, mami, a…“

„Je jí deset!“ zaječela matka.

„Mně je deset, mami. Amber je teprve šest.“

Matka se vrhla přes stůl a dala Grace takovou facku, až jí zacvakaly zuby.

„Až drahá Amber hne prdelí a sežene si práci, může si koupit pracího prášku, kolik se jí zlíbí.“ Vstala a vyšla na chodbu, čaj si vzala s sebou. „Vy dvě jste dobrý tak akorát na to, abyste mě vysávaly. Chci, chci a chci. Nic jinýho od tebe neslyším, ty jeden nevděčnej spratku!“

Grace slyšela, jak si nazouvá boty. Během chvilky bude pryč a Grace absolutně netušila, kdy ji zase uvidí. Mohlo to být v noci, ale klidně až příští týden.

„A co nějaký jídlo, mami? Amber má hroznej hlad,“ zavolala na ni ještě Grace.

Byť jí bylo pouhých deset let, nesnášela zoufalství, které čišelo z jejího hlasu. Jenže ona byla zoufalá. A nedokázala to skrýt. Jejich matka dnes jíst bude. Vždycky jedla. Jenže pokud pomineme ten bochník chleba, Grace neměla nejmenší tušení, kdy budou s Amber zase jíst, ani co to bude.

Dostalo se jí však odpovědi pouze v podobě bouchnutí vchodových dveří.

Bylo také docela dost dobře možné, že Liz vylije zbytek čaje v hrnku na suchou trávu venku místo toho, aby ho dala dopít Grace a Amber. A hrnek nechá na prahu. Dělala to často. Jednou věcí bylo plýtvat tou troškou jídla, které měly. Druhá věc však byla vyhazovat peníze za nový hrnek.

— — —

Grace a Amber se k sobě choulily na flekatém a zčernalém starém gauči v předním pokoji. Pomalu se snášel večer. Matku neviděly tři dny a to, co zbylo z bochníku chleba, už bylo tvrdé jako kámen. Grace ho nožem rozkrojila na dvě nestejné části a větší kus dala sestře.

„Mám strašný hlad, Grace.“

„Já vím. Až to dojíš, půjdu něco sehnat, jo?“

Amber přikývla. Zatímco se snažily rozkousat chleba, ozvalo se zaklepání na vchodové dveře. Obě ztuhly. Amber se zadívala na Grace. „Kdo to je?“ zašeptala s chlebem v zubech.

Grace pokrčila rameny, ale nepohnula se. Nejspíš někdo ze sousedů, co si přišel stěžovat. Neudělaly sice nic, co by si takovou stížnost vysloužilo, ale to sousedům nikdy nevadilo.

Další zaklepání už bylo mnohem netrpělivější. Grace neochotně vstala a přešla k oknu. Vykoukla skrz záclonu ven.

„Kdo je to?“ zeptala se znovu Amber.

„Je to číslo šestnáct?“ zeptal se ten člověk. Zdál se být dost ve stresu.