Charles Duhigg

SUPERKOMUNIKÁTOŘI

Odhalte tajný jazyk vzájemného propojení

SUPERCOMMUNICATORS

Copyright © 2024 by Charles Duhigg.

All rights reserved.

Podle anglického originálu Supercommunicators: How to Unlock the Secret Language of Connection vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Aleš Drobek

Odpovědná redakce Martina Rybičková

Jazyková redakce Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Odborná spolupráce Kristýna Dvořáčková

Redakční spolupráce Jitka Vlha Stříšková

Grafická úprava a sazba Stará škola

Obálka Pete Garceau, David Dvořák

Fotografie autora © Glenn Matsumura

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-superkomunikatori, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-259-4

Johnu Duhiggovi,

Susan Kamil a Harrymu,

Oli a Liz

Úvod

O Felixi Sigalovi všichni věděli přinejmenším jedno – že se s ním dobře povídá. Výjimečně dobře. Lidé se s ním rádi bavili, protože si pak vždycky připadali o něco chytřejší, vtipnější, zajímavější. I když jste s Felixem neměli vůbec nic společného (což bylo neobvyklé, protože během rozhovoru vyšly nevyhnutelně najevo všechny možné sdílené názory, zážitky nebo společní přátelé), měli jste aspoň pocit, že vás poslouchá, jako kdyby mezi vámi existovalo nějaké pouto.

Proto si ho našli vědci.

Felix pracoval dvacet let ve Federálním úřadu pro vyšetřování (FBI). Nastoupil tam hned po vysoké škole a vojenské službě a pak strávil několik roků jako agent v terénu. Tehdy si jeho nadřízení poprvé všimli, jak snadno s každým vyjde. Brzy následovala série povýšení, až se Felix dostal na prestižní post regionálního náčelníka s mandátem všestranného vyjednavače. Byl to typ člověka, který dokázal přemluvit neochotné svědky k výpovědi, přesvědčit pachatele na útěku ke kapitulaci nebo utěšit truchlící pozůstalé. Jednou přemluvil muže, který se zabarikádoval v místnosti se šesti kobrami, devatenácti chřestýši a leguánem, aby v klidu vyšel ven a pak ještě udal své komplice z gangu pašeráků zvířat. „Klíčem k úspěchu bylo ukázat mu celou situaci z pohledu těch plazů,“ prozradil mi Felix. „Byl trochu podivín, ale zvířata měl opravdu rád.“

Jednou ze složek FBI byla jednotka pro krizové vyjednávání o rukojmích. Když se někde situace mimořádně zkomplikovala, povolali někoho jako Felix.

Kdykoli ho o to mladší kolegové požádali, Felix se s nimi rád podělil o pár rad: Jste policisté, nikdy si nehrajte na cokoli jiného. Nikdy nemanipulujte a nevyhrožujte. Neustále se na něco ptejte, a když se ten druhý rozruší, plačte, smějte se, stěžujte si nebo se radujte s ním. Ale i přesto zůstávalo pro jeho kolegy záhadou, proč má Felix tak vynikající výsledky.

Když tedy v roce 2014 pověřilo ministerstvo obrany skupinu psychologů, sociologů a dalších vědců úkolem vyvinout nové metody výuky přesvědčování a vyjednávání pro vojenské důstojníky (v podstatě jak vycvičit lidi, aby se zlepšili v komunikaci), dotyční vědci se obrátili na Felixe. Dozvěděli se o něm od celé řady policistů a vyšetřovatelů – když se jich ptali na nejlepší vyjednavače, s nimiž kdy pracovali, jeho jméno zaznívalo pořád dokola.

Mnozí z výzkumníků čekali, že Felix bude vysoký a pohledný, s přátelskýma očima a sytým barytonem. Chlapík, který přišel na pohovor, však vypadal jako tatík středního věku: s knírkem, trochu oplácaný, mluvil měkkým, lehce nosovým hlasem. Vypadal… nevýrazně.

Felix se mi svěřil, že mu po představení a zdvořilostních frázích jeden z vědců nejprve vysvětlil, oč jim jde, a pak mu položil obecnou otázku: „Můžete nám říci, jak přemýšlíte o komunikaci?“

„Možná bude lepší, když to předvedu,“ odpověděl Felix. „Povězte mi, na co nejraději vzpomínáte?“

Dotázaný se předtím představil jako vedoucí velké laboratoře. Zodpovídal za granty v řádu milionů dolarů a za desítky lidí. Zkrátka nevypadal jako někdo, kdo má ve zvyku trávit pracovní den jalovým vzpomínáním.

Vědec se odmlčel. „Vlastně rád vzpomínám na svatbu své dcery,“ řekl nakonec. „Byla tam celá rodina a máma pár měsíců nato zemřela.“

Felix se ho zeptal na několik doplňujících věcí a občas se podělil o své vlastní vzpomínky. „Moje sestra se vdávala v roce 2010,“ vyprávěl Felix vědci. „Teď už je po smrti – rakovina, hrozná nemoc – ale ten den byla tak krásná. A takovou ji mám pořád před očima.“

Tak to pokračovalo dalších pětačtyřicet minut. Felix kladl vědcům otázky a občas mluvil o sobě. Když se někdo svěřil s něčím osobním, Felix mu to oplatil příběhem ze svého života. Jeden vědec se zmínil o problémech s dospívající dcerou a Felix mu zase vyprávěl o tetě, se kterou zkrátka nedokázal vyjít, ať se snažil sebevíc. Když se jiný vědec zeptal Felixe na jeho dětství, odpověděl, že byl nesmírně plachý, ale že jeho otec byl obchodník (a dědeček podvodník), a tak se po jejich vzoru nakonec naučil, jak s druhými nalézt vzájemné propojení.

Když se jejich schůzka chýlila ke konci, jedna profesorka psychologie prohlásila: „Nezlobte se, bylo to úžasné, ale bohužel nejsem o nic blíže pochopení toho, jak to děláte. Proč myslíte, že nám tolik lidí doporučilo, abychom si s vámi promluvili?“

„Dobrá otázka,“ přitakal Felix. „Ale nejprve bych se zeptal já vás: Zmínila jste se, že jste svobodná matka, a dovedu si představit, že skloubit mateřství a kariéru je náročné. Možná vám to přijde neobvyklé, ale mě to opravdu zajímá: Co byste poradila někomu, kdo se rozvádí?“

Žena se na chvíli odmlčela. „No dobrá, tak s vámi budu hrát,“ rozhodla se. „Poradila bych mu toho spoustu. Když jsem se rozváděla…“

Felix ji ohleduplně přerušil.

„Opravdu nepotřebuji odpověď,“ řekl. „Jen bych chtěl poukázat na to, že po necelé hodině našeho rozhovoru byste se tady před svými kolegy klidně rozpovídala o jednom ze svých nejsoukromějších zážitků.“ Dále vysvětlil, že se cítila tak uvolněně mimo jiné díky prostředí, které společně vytvořili, i tomu, jak pozorně Felix naslouchal, kladl otázky, jež vynesly na světlo jejich zranitelná místa, a oni se pak nebáli svěřit s hluboce osobními detaily svého života. Felix vědce požádal, aby mu popsali svůj pohled na život, a pak jim názorně předvedl, že jim naslouchal. Kdykoli se někdo svěřil s něčím emotivním (přestože si přitom neuvědomoval, že se odhaluje ostatním), Felix mu oplatil vyjádřením vlastních pocitů. Vysvětlil jim, že všemi těmi drobnými krůčky vybudovali atmosféru plnou důvěry.

„Jde o soubor dovedností,“ osvětlil vědcům. „Není na tom nic magického.“ Jinak řečeno, každý se může naučit být superkomunikátorem.

○ ○ ○

Komu byste zavolali, kdyby vám bylo mizerně a potřebovali si popovídat? Třeba byste něco zpackali v práci, pohádali se s partnerem nebo byli frustrovaní a měli všeho plné zuby? Pravděpodobně znáte někoho, kdo by vám spravil náladu, pomohl vyřešit zapeklitý problém, utěšil vaše zlomené srdce nebo s kým byste se podělili o svou radost.

A teď se zeptejte sami sebe: Je to ten nejzábavnější člověk, jakého znáte? (Pravděpodobně ne, ačkoli pokud se na to zaměříte, nejspíš zjistíte, že se směje víc než většina ostatních.) Je to ten nejzajímavější nebo nejchytřejší? (Pravděpodobnější je, že i když zrovna nesype moudra z rukávu, po rozhovoru s ním si sami připadáte chytřejší.) Je to váš nejzábavnější nebo nejsebevědomější přítel? Dává ty nejlepší rady? (S největší pravděpodobností ne, ne a ne. Ale až zavěsíte telefon, cítíte se klidnější, soustředěnější a blíže správnému řešení.)

Čím to tedy je, že se po rozhovoru s ním cítíte tak dobře?

Právě na tuto otázku hledá kniha Superkomunikátoři odpověď. Během posledních dvou dekád se objevilo množství výzkumů, které osvětlují, proč některé konverzace plynou hladce, zatímco jiné nekončívají moc slavně. Zjištěné závěry nám mohou pomoci lépe naslouchat a poutavěji mluvit. Víme, že se náš mozek vyvinul tak, aby vyhledával propojení s druhými: Když si s někým „padneme do oka“, často se nám rozšíří zorničky, náš tep si osvojí společný rytmus, prožíváme stejné emoce a v duchu za druhého dokončujeme věty. Nazývá se to neurální souhra a je to úžasný pocit. Někdy k ní dojde a my netušíme proč, jen máme zkrátka radost, že jsme si tak hezky popovídali. Naopak jindy se ono kýžené propojení nedaří navázat, i když se o to snažíme ze všech sil.

Mnohé pak takové rozhovory dezorientují a připadají jim stresující, nebo dokonce děsivé. „Největší potíž komunikace,“ prohlásil kdysi dramatik George Bernard Shaw, „spočívá v mylném zdání, že proběhla.“ Vědci však již tajemství úspěšných konverzací do značné míry rozlouskli. Například zjistili, že když se zaměříme nejen na tón hlasu, ale i řeč těla toho druhého, lépe ho pak „slyšíme“. Nebo že jak se ptáme, je někdy důležitější, než na co se ptáme. Zdá se, že je lepší si sociální rozdíly přiznat, než předstírat, že žádné neexistují. Bez ohledu na racionalitu probíraného tématu hrají v každém rozhovoru klíčovou roli emoce. Když se s někým pouštíme do řeči, pomáhá představit si dotyčnou konverzaci jako vyjednávání, jehož smyslem je zjistit, oč tomu druhému jde.

A hlavně, tím vůbec nejdůležitějším cílem každého rozhovoru je dojít k vzájemnému propojení.

○ ○ ○

Tato kniha částečně vzešla z mých vlastních komunikačních přešlapů. Před několika lety jsem dostal nabídku řídit poměrně složitý pracovní projekt. Nikdy předtím jsem nebyl manažerem, ale viděl jsem spoustu manažerů v praxi. Navíc jsem měl nablýskaný titul MBA z Harvardovy univerzity a ještě jsem se jako novinář komunikací živil. Řídit nějaký projekt bude určitě hračka.

Ukázalo se, že není. Plánování práce a logistiky mi šlo. Opětovně se mi však nedařilo bližší propojení. Jednoho dne se mi kolega svěřil s pocitem, že jsou jeho návrhy přehlíženy a jeho přínos opomíjen. „Je to neuvěřitelně frustrující,“ dodal.

Zamyslel jsem se nad tím a začal navrhovat možná řešení: Možná by měl porady vést on? Nebo bychom možná měli vypracovat formální organizační schéma, kde by byly jasně vymezeny povinnosti každého zaměstnance? Nebo co kdybychom…

„Vy mě neposloucháte,“ přerušil mě kolega. „Nepotřebujeme jasnější role. Potřebujeme se navzájem víc respektovat.“ Chtěl se mnou mluvit o tom, jak se k sobě lidé chovají, ale já měl před očima jen praktická řešení. Sděloval mi, že ode mne potřebuje špetku empatie, a já mu odpověděl organizačními schématy.

Přiznávám, že podobná dynamika byla občas k vidění i u nás doma. Například když jsme s rodinou letěli na dovolenou a já si vždycky našel něco, čím jsem se nechal obsedantně vytáčet – v hotelu jsme dostali jiný než zamluvený pokoj, chlápek v letadle přede mnou si sklopil sedadlo. Manželka mě pokaždé vyslechla a zcela rozumně mi odpověděla: Proč se nesoustředíš na pozitivní stránky naší dovolené? A já se rozčílil, protože z mého pohledu nechápala, že ji žádám o podporu – potvrď mi, že jsem naštvaný po právu! – a ne o rozumnou radu. Jindy si se mnou chtěly mé děti povídat, ale já byl zabraný do práce nebo nějaké jiné činnosti a poslouchal je jen na půl ucha, dokud neodešly. Teprve zpětně jsem si uvědomil, že jsem své nejbližší zklamal, ale nevěděl jsem, jak to napravit. Nad takovými přešlapy jsem si pak obzvlášť lámal hlavu, protože jsem spisovatel a ten se přece komunikací živí! Proč se mi nedařilo propojit se s lidmi, na kterých mi záleží nejvíc, a naslouchat jim?

Mám takový pocit, že v tom nejsem sám. Každému se občas stane, že svým přátelům či kolegům nenaslouchá dostatečně pozorně, že nevnímá, co se mu snaží sdělit – že neslyší, co mu říkají. A každý občas mluvíme tak, že nám druzí nerozumějí.

Tato kniha se tedy pokouší vysvětlit, proč se nám někdy komunikace nedaří a co můžeme napravit. Jejím jádrem je několik klíčových myšlenek.

Zaprvé, rozhovory mnohdy sestávají ze tří různých konverzací. Jednak těch praktických, rozhodovacích, kde se soustředíme na otázku „O co tady vlastně jde?“. Pak emocionálních, kde se ptáme „Jak se cítíme?“. A nakonec sociálních, které zkoumají „Kdo jsme?“. V průběhu rozhovoru často přecházíme z jednoho typu konverzace do druhého. Pokud však v nějaké chvíli nevedeme stejný typ konverzace jako náš partner, pravděpodobně se nedokážeme vzájemně propojit.

Tři typy konverzací

Navíc se každý z těchto tří typů řídí jinou logikou a potřebujeme k němu jiný soubor dovedností. Pokud tedy chceme dobře komunikovat, musíme umět rozpoznat, jaký typ konverzace v té či oné chvíli vedeme a co se od nás žádá.

Tím se dostáváme ke druhému základnímu kameni této knihy: V zájmu co nejsmysluplnější diskuse by naším cílem měla být konverzace „poznávací“, kdy zjišťujeme, jak lidé kolem nás vidí svět, a na oplátku jim pomáháme pochopit náš pohled.

A poslední klíčová myšlenka není vlastně myšlenka, ale spíše poznatek, k němuž jsem během let dospěl: Každý se může stát superkomunikátorem – a mnozí z nás už jimi jsou – pokud se naučí pracovat se svým instinktem. Všichni se můžeme naučit lépe naslouchat a hledat propojení na hlubší úrovni. Na následujících stránkách se dozvíte, jak manažeři Netflixu, tvůrci seriálu Teorie velkého třesku, špioni, chirurgové, psychologové NASA či odborníci na COVID změnili svůj přístup k mluvení a naslouchání, díky čemuž se dokázali propojit s lidmi navzdory zdánlivě propastným rozdílům. Také uvidíte, jak lze tyto poznatky využít v našich každodenních konverzacích: při rozhovorech s kolegy v práci, s přáteli, s partnery a dětmi, s baristou v kavárně nebo s ženou, na kterou vždycky zamáváme v autobuse.

A to je důležité, protože umět vést smysluplné rozhovory je dnes v některých ohledech naléhavější než kdy dřív. Není žádným tajemstvím, že se svět stále více polarizuje, že máme problém slyšet a být slyšeni. Pokud však víme, jak si společně sednout a naslouchat jeden druhému, možná nevyřešíme všechny naše neshody, ale naučíme se sdělovat si to důležité a dokážeme vedle sebe žít a vzkvétat.

Každý smysluplný rozhovor sestává z bezpočtu malých rozhodnutí. Existují prchavé, křehké okamžiky, kdy správná otázka, osobní přiznání nebo empatické slovo mohou dramaticky změnit směr a tón celého rozhovoru. Tichý smích, sotva slyšitelný povzdech, přátelský úsměv ve vypjaté chvíli: Někteří lidé si umějí všímat takových příležitostí, poznají, o jaký typ konverzace se jedná, a chápou, co druzí skutečně chtějí. Naučili se slyšet nevyřčené a mluvit tak, aby ostatní chtěli naslouchat.

V ruce tedy držíte knihu, která zkoumá, jak komunikujeme a propojujeme se s druhými. Protože správný rozhovor ve správnou chvíli může změnit úplně všechno.

Shrnutí

Konverzace je společný vzduch, který dýcháme. Celý den mluvíme s příbuznými, přáteli, cizími lidmi, kolegy a někdy i s domácími mazlíčky. Komunikujeme prostřednictvím textových zpráv, e-mailů, online příspěvků a sociálních médií. Vyjadřujeme se pomocí klávesnice a předčítání textu, někdy dokonce ručně psanými dopisy. Příležitostně pak vrčením, úsměvy, grimasami a povzdechy.

Ne všechny konverzace jsou však stejné. Když je rozhovor smysluplný, může to být úžasný pocit, jako bychom objevili něco důležitého. „Pojivovou tkání veškeré vzájemnosti, ať už v manželství nebo přátelství, je rozhovor,“ napsal Oscar Wilde.

Když se nám ovšem smysluplné rozhovory nedaří, může to být frustrující. Cítíme z nich marnost a zklamání a považujeme je za promarněnou příležitost. Často z nich odcházíme zmatení, rozrušení a nejistí, zda vůbec někdo pochopil cokoli z toho, co bylo řečeno.

V čem spočívá rozdíl?

Jak vysvětluje další kapitola, náš mozek se vyvinul tak, aby vyhledával propojení s druhými. Máme-li však trvale dosahovat souladu s ostatními lidmi, musíme nejdřív pochopit, jak vůbec komunikace funguje, a především si uvědomit, že pokud chceme opravdové propojení s druhými, musíme se ve stejnou chvíli zapojit do stejného typu konverzace.

Superkomunikátoři se nerodí s žádnými superschopnostmi, jen usilovněji přemýšlejí o tom, jak se rozhovory odvíjejí, proč jsou úspěšné nebo neúspěšné, a o téměř nekonečném počtu možností, které každý rozhovor nabízí a které nás mohou sblížit nebo naopak vzdálit. Když se je naučíme rozpoznávat, začneme mluvit a naslouchat jinak.

Princip sladění

JAK NENABÍRAT ŠPIONY

Ve chvilkách upřímnosti si Jim Lawler musel přiznat, že se mu nábor špionů nedaří. Šlo mu to tak špatně, že většinu nocí probděl v obavách, že ho vyhodí z jediné práce, kterou kdy miloval. Před dvěma lety totiž nastoupil na místo řídícího pracovníka v Ústřední zpravodajské službě (CIA).

Psal se rok 1982 a Lawlerovi bylo třicet. Po studiích práv na Texaské univerzitě, kde měl průměrné známky, a po sérii nudných zaměstnání se dostal k CIA. Jednoho dne, když si nebyl jistý, co si počít se svým životem, zatelefonoval headhunterovi CIA, kterého kdysi potkal na univerzitě. Následoval pracovní pohovor, test na detektoru lži, tucet dalších pohovorů v různých městech a pak šňůra zkoušek, které jako by měly vynést na světlo vše, co Lawler nevěděl. (Kdo si zapamatuje mistry světa v ragby z šedesátých let?, divil se.)

Nakonec se propracoval až k závěrečnému pohovoru. Nevypadalo to dobře. Jeho výkony u zkoušek byly slabé až průměrné. Neměl žádné zahraniční zkušenosti, neznal cizí jazyky, neabsolvoval vojenskou službu ani neměl zvláštní schopnosti. Přesto, jak poznamenal agent, který ho zpovídal, Lawler letěl na pohovor do Washingtonu na vlastní náklady, všechny testy si trpělivě „odseděl“, přestože bylo jasné, že nemá nejmenší tušení, jak na většinu otázek odpovědět, a na každý neúspěch reagoval s obdivuhodným, i když poněkud nemístným optimismem.

„Proč chcete tak hrozně moc pracovat v CIA?“ zeptal se ho agent.

„Celý život jsem chtěl dělat něco důležitého,“ odpověděl Lawler. Chtěl sloužit své zemi a „přinášet demokracii národům bažícím po svobodě“. Už když ta slova vypouštěl z úst, uvědomoval si, jak směšně znějí. Kdo proboha říká při pracovním pohovoru „bažící“? Tak se odmlčel, nadechl a odpověděl, jak nejupřímněji dovedl: „Můj život je prázdný. Chci dělat něco smysluplného.“

O týden později mu zavolali a nabídli mu místo. Lawler ho okamžitě přijal a už se hlásil v Camp Peary (na „Farmě“, jak se říká výcvikovému zařízení CIA ve Virginii), kde se učil, jak páčit zámky, používat mrtvé schránky a někoho tajně sledovat.

Nejpřekvapivější na výukových osnovách Farmy však byl důraz na umění konverzace. Tehdy se Lawler naučil, že práce pro CIA je v podstatě o komunikaci. Úkolem terénního pracovníka nebylo plížit se stinnými uličkami nebo si šeptat na parkovištích, nýbrž mluvit s lidmi na večírcích, navazovat přátelství na velvyslanectvích a sbližovat se s představiteli cizích zemí s nadějí, že si s nimi jednoho dne bude moct v klidu popovídat o nějaké důležité zpravodajské informaci. Komunikace zaujímá zcela výsadní postavení a v sumáři výcvikových metod CIA je uvedena hned jako první: „Vymyslete způsob, jak navázat kontakt,“ píše se tam. „Cílem řídícího důstojníka by mělo být vzbudit v potenciálním agentovi pocit – pokud možno oprávněný – že řídící důstojník je jedním z mála lidí, a možná tím jediným člověkem, který mu skutečně rozumí.“

Lawler dokončil špionskou školu s vysokým hodnocením, a poté byl převelen do Evropy. Měl za úkol navazovat vztahy se zahraničními představiteli, rozvíjet přátelství s pracovníky velvyslanectví a získávat další potenciální kandidáty, kteří by stáli o upřímnou konverzaci. A tím (jak jeho šéfové doufali) otvírat komunikační kanály, díky nimž budou světové záležitosti trochu zvladatelnější.

○ ○ ○

Prvních několik měsíců v zahraničí na tom byl Lawler mizerně. Ze všech sil se snažil zapadnout. Ve smokingu navštěvoval formální soaré a popíjel v barech poblíž velvyslanectví. Nic nefungovalo. V jednom horském středisku se seznámil s úředníkem z čínské delegace, kterého pak opakovaně a marně zval na obědy a koktejly. Nakonec sebral odvahu a zeptal se ho přímo, jestli by si snad nechtěl přivydělat sdílením drbů, co zaslechl na ambasádě. Úředník odpověděl, že jeho rodina je díkybohu za vodou a že jeho šéfové za takové věci viníky s oblibou popravují. Takže z toho nebylo nic.

Slibně také vypadala jedna recepční ze sovětského konzulátu, pak si ale Lawlera vzal stranou jeho nadřízený a vysvětlil mu, že žena ve skutečnosti pracuje pro KGB a snaží se naverbovat jeho.

Nakonec se mu přece jen naskytla příležitost k záchraně kariéry: Jeden z kolegů ze CIA se zmínil o mladé ženě z Blízkého východu, jež pracovala na ministerstvu zahraničí své země. Yasmin byla v Evropě na dovolené, vysvětlil kolega, a bydlela u bratra, který se sem přestěhoval. Několik dní poté na ni Lawler „náhodou“ narazil v restauraci. Představil se jako obchodník s ropou. Když se dali do řeči, Yasmin se zmínila, že její bratr je neustále zaneprázdněný a nemá čas ji vzít na prohlídku památek. Vypadala osaměle.

Následující den ji Lawer pozval na oběd a vyptával se jí na její život. Má ráda svou práci? Bylo těžké žít v zemi, kde nedávno proběhla konzervativní revoluce? Yasmin se mu svěřila, že nenávidí náboženské radikály, kteří se dostali k moci. Nejraději by se prý odstěhovala, třeba do Paříže nebo New Yorku, ale na to potřebovala peníze. A jen na tento krátký výlet šetřila několik měsíců.

Lawler vycítil příležitost a zmínil se, že jeho ropná společnost hledá konzultanta. Je to na částečný úvazek, což by hravě zvládla vedle své práce na ministerstvu zahraničí. Ale může jí nabídnout bonus za podpis smlouvy. „Objednali jsme šampaňské a v očích se jí leskly slzy štěstí,“ vyprávěl mi Lawler.

Po obědě Lawler spěchal zpátky do kanceláře, aby se šéfovi pochlubil, že konečně naverboval svého prvního špiona! „A on mi říká: ‚Gratuluju. Vedení bude mít radost. Teď jí musíš přiznat, že jsi ze CIA a budeš chtít informace o její vládě.‘“ Lawlerovi to přišlo jako hrozný nápad. Jestli Yasmin řekne pravdu, už s ním nikdy nepromluví.

Jenže šéf mu vysvětlil, že je nefér lanařit někoho k CIA pod falešnou záminkou. Kdyby se to její vláda dozvěděla, skončila by Yasmin za mřížemi nebo by ji zabili. Musela si být vědoma všech rizik.

Lawler se tedy s Yasmin scházel dál a čekal na správný okamžik, kdy by jí nalil čistého vína. Mezitím k němu byla Yasmin stále upřímnější. Přiznala se, že se stydí za to, že její vláda zavírá redakce novin a zakazuje svobodu slova, a že nenávidí úředníky, kteří ženám nedovolují studovat některé obory a nutí je nosit na veřejnosti hidžáb. Když prý nastupovala na ministerstvo, vůbec ji nenapadlo, že to bude tak zlé.

Lawler to vzal jako znamení. Jednou se jí u večeře svěřil, že není obchodník s ropou, nýbrž důstojník americké zpravodajské služby. Řekl jí, že Spojené státy chtějí totéž, co ona: podkopat teokracii v její zemi, oslabit její vůdce a zastavit útlak žen. Omluvil se, že jí lhal o tom, kdo je, ale dodal, že nabídka práce pořád platí. Byla by Yasmin ochotna spolupracovat s Ústřední zpravodajskou službou?

„Během řeči jsem sledoval, jak se její zorničky neustále rozšiřují. Začala se chytat ubrusu a vrtět hlavou, ne-ne-ne, a když jsem konečně domluvil, rozplakala se a já věděl, že jsem v háji,“ vyprávěl mi Lawler. „Prohlásila, že za tohle se u nich lidi popravují a že mi v žádném případě nemůže pomoct.“ Neexistovalo nic, čím by ji mohl přesvědčit, aby o tom alespoň přemýšlela. „Nechtěla už nic jiného než se ode mě dostat pryč.“

Lawler se vrátil ke svému šéfovi se špatnou zprávou. „A on na to: ‚Už jsem všechny informoval, že jsi ji naverboval! Řekl jsem to šéfovi divize, šéfovi stanice a ti to ohlásili Washingtonu. A teď jim mám zavolat, že dohoda padá?‘“

Lawler netušil, co má dělat. „Žádné peníze ani sliby by ji nepřesvědčily, aby riskovala sebevraždu,“ vysvětlil mi. Jediným možným řešením bylo přesvědčit Yasmin, že mu může důvěřovat, že jí rozumí a že ji ochrání. Ale jak to udělat? „Na Farmě mě naučili, že když někoho chceš naverbovat, musíš ho přesvědčit, že ti na něm záleží, což znamená, že ti na něm musí skutečně záležet. A to zase znamená, že s ním musíš navázat pouto. A já neměl ani páru, jak na to.“

○ ○ ○

Jak se opravdu propojit s druhým člověkem? Jak někoho prostřednictvím rozhovoru přimět, aby riskoval, podnikl něco dobrodružného, souhlasil s úkolem, šel na rande?

Dejme si jednodušší cíl – co když chcete navázat vztah se svým šéfem nebo se seznámit s někým novým? Jak ho přesvědčíte, aby polevil v ostražitosti? Jak mu ukážete, že mu nasloucháte?

V posledních desetiletích, kdy se objevily nové metody studia lidského chování a mozku, vyústily tyto otázky v důkladný průzkum téměř všech aspektů naší komunikace. Vědci se zaměřili na to, jak náš mozek vstřebává a zpracovává informace, a zjistili, že navazování kontaktů s druhými prostřednictvím řeči je efektivnější a složitější, než jsme dosud tušili. To, jak komunikujeme – podvědomá rozhodnutí, jež děláme, když mluvíme a nasloucháme, otázky, které klademe, slabé stránky, jež odhalujeme, dokonce i tón našeho hlasu – může ovlivnit, komu důvěřujeme, koho přesvědčujeme a s kým se přátelíme.

Vedle těchto nových poznatků byla publikována řada výzkumů o tom, že se v jádru jakéhokoli rozhovoru skrývá potenciál pro neurologickou synchronizaci, sladění našich mozků a těl. Projevy takového propojení (cokoli od dýchání stejným tempem po naskakování husí kůže) mnohdy nevnímáme, přesto mají dopad na to, jak mluvíme, nasloucháme a uvažujeme. Někteří lidé se s druhými sladit neumějí, a to ani když mluví s blízkými přáteli. Jiní – říkejme jim superkomunikátoři – se podle všeho dokážou synchronizovat snadno téměř s kýmkoli. Většina z nás se nachází někde mezi tím. Nicméně všichni se můžeme naučit, jak se smysluplněji propojovat, pokud pochopíme, jak konverzace funguje.

Pro Jima Lawlera se však cesta k navázání kontaktu s Yasmin ztrácela v mlze. „Věděl jsem, že mám nanejvýš jednu šanci si s ní promluvit,“ řekl mi. „Musel jsem přijít na to, jak si ji získat.“

KDYŽ SE MOZKY PROPOJÍ

Když Beau Sievers začal v roce 2012 pracovat v Laboratoři sociálních systémů na Dartmouth College, pořád vypadal jako onen hudebník, kterým byl jen o pár let dřív. Kolikrát spěchal do laboratoře hned po probuzení, s rozcuchanými blond vlasy a v ošuntělém tričku z nějakého jazzového festivalu. Univerzitní policisté mnohdy nevěděli, jestli kolem nich sprintuje doktorand, nebo dealer trávy, který zásobuje místní vysokoškoláky.

Sieversova cesta do Ivy League byla dlouhá a klikatá. Po střední nastoupil na konzervatoř, kde studoval hru na bicí a hudební produkci a víceméně se nevěnoval ničemu jinému. Brzy však začal tušit, že i kdyby cvičil čtyřiadvacet hodin denně, nikdy nepronikne do oné vzácné společnosti muzikantů, kteří se uživí výhradně bubnováním. Rozhodl se tedy poohlédnout po jiném povolání. Odjakživa ho fascinovalo, jak spolu lidé komunikují, a obzvlášť se mu líbily hudební dialogy beze slov, které spolu někdy vedli muzikanti na pódiu. Během improvizace se mu stávalo, že se všichni najednou naladili na stejnou „tóninu“, jako by jejich mozky splynuly v jeden. V tu chvíli se synchronizovali nejen účinkující, ale také diváci, chlápek u mixážního pultu, a dokonce i barman. Totéž někdy cítil při rozmáchlých nočních debatách nebo během úspěšných rande. Zapsal se tedy na několik kurzů psychologie, a nakonec se přihlásil na doktorandské studium k doktorce Thalii Wheatley, jedné z předních neuroložek specializujících se na vzájemná mezilidská propojení.

„Proč si s některými lidmi rozumíme, ale s jinými ne, je jednou z velkých nevyřešených vědeckých záhad,“ napsala Wheatley v časopise Social and Personality Psychology Compass. Vysvětlila, že když se s někým propojíme prostřednictvím konverzace, je to úžasný pocit částečně i proto, že evoluce uhnětla náš mozek tak, aby takové vazby cíleně vyhledával. Vlivem touhy po propojení lidé utvářejí komunity, chrání své potomky, hledají nové přátele a spojence. Je to jeden z důvodů, proč náš druh přežil. „Lidé mají vzácnou schopnost se vzájemně propojovat navzdory všem očekáváním,“ napsala Wheatley.

Mezilidské vazby a proces jejich utváření fascinuje i řadu dalších badatelů. Když Sievers začal pročítat vědecké časopisy, dozvěděl se, že v roce 2012 vědci z německého Institutu Maxe Plancka pro lidský vývoj zkoumali mozky kytaristů hrajících Scheidlerovu Sonátu D dur. Když hudebníci hráli samostatně a soustředili se na vlastní partituru, jejich nervová aktivita vypadala docela jinak, než když hráli společně v duetu a elektrické vzruchy v jejich mozku se synchronizovaly. Z pohledu výzkumníků to vypadalo, že se mysli kytaristů propojily v jednu. A nejen mysli – někteří začali dýchat podobným tempem, rozšířily se jim zorničky, jejich srdce bila v podobném rytmu. Často se dokonce synchronizovaly i elektrické vzruchy v jejich kůži. Jakmile přestali společně hrát a skladba znovu přešla v nějaký sólový part, „synchronizace mezi mozky zcela zmizela“, uvedli vědci.

Sievers našel další studie, které poukázaly na tentýž jev v situacích, kdy si lidé společně broukali, poklepávali prsty o stůl, řešili kooperativní hádanky nebo si vyprávěli příběhy. V jednom experimentu měřili vědci z Princetonu nervovou aktivitu tuctu lidí, kteří poslouchali mladou studentku vyprávějící dlouhý a spletitý příběh o jejím školním plese. Po chvíli výzkumníci zaznamenali, že se mozky vypravěčky a jejích posluchačů synchronizovaly do té míry, že všichni zakoušeli stejné pocity stresu a neklidu, radosti a veselí, jako by příběh vyprávěli společně. Někteří posluchači se dokonce k vypravěčce „přimkli“ tak těsně, že jejich mozky vykazovaly prakticky stejnou aktivitu jako ten její. Při následném dotazování prokázali mimořádně sladění účastníci experimentu lepší přehled o jednotlivých postavách příběhu a dokázali si vybavit drobnější detaily. Čím více se jejich mozky synchronizovaly, tím lépe rozuměli tomu, co bylo řečeno. „Míra neurální souhry mluvčího a posluchače předpovídá úspěšnost komunikace,“ konstatovali výzkumníci v roce 2010 v časopise The Proceedings of the National Academy of Sciences.

SUPERKOMUNIKÁTOŘI

Tyto a další studie neomylně ukazují na jednu důležitou skutečnost: abychom mohli s někým komunikovat, musíme se s ním propojit. Pokud mu rozumíme a on zase rozumí nám, vděčíme za to určitému sladění našich myslí. Často přitom dochází také k synchronizaci tělesné – tepu, mimiky, emocí nebo třeba mravenčení na zátylku a pažích. Díky této harmonizaci pak pozorněji nasloucháme a srozumitelněji mluvíme.

Někdy se propojíme jen s jednou další osobou, jindy s celou skupinou nebo i s početným publikem. Kdykoli však k tomu dojde, naše mozky a těla se sblíží, protože dospějeme, řečeno odborným jazykem, k neurální souhře.

Když vědci zkoumali, jak k této souhře dochází, zjistili, že někteří lidé se s druhými dokážou propojit mimořádně snadno. Že někteří z nás jsou zkrátka spolehlivě lepší komunikátoři.

Vědci jako Sievers neříkají takovým jedincům superkomunikátoři, dávají přednost termínům jako účastník s vysokou centralitou nebo stěžejní poskytovatel informací. Nicméně Sievers věděl přesně, co jsou takoví lidé zač: přátelé, za kterými všichni chodí pro radu, kolegové, jež druzí dobrovolně volí do vedoucích funkcí, spolupracovníci, s nimiž každý rád zapřede hovor, protože je s nimi zábava. Sievers vystupoval se superkomunikátory na pódiu, vyhledával je na večírcích, hlasoval pro ně. Občas dokonce sám vstoupil na pole superkomunikace, i když přitom málokdy chápal, jak přesně to dokázal.

Když nejsme neurálně synchronizovaní, komunikace vázne.

Ale když se naladíme za stejnou vlnu, najednou si lépe rozumíme.

Žádná ze studií, které Sievers přečetl, však nevysvětlovala, proč jsou někteří lidé v synchronizaci lepší než jiní. Sievers se proto rozhodl provést experiment a odpovědět si na svou otázku sám.

○ ○ ○

Pro začátek shromáždili Sievers a jeho kolegové desítky dobrovolníků a požádali je, aby sledovali sérii obtížně srozumitelných filmových klipů. Některé byly například v cizím jazyce nebo vystřižené zprostřed filmu, zcela bez kontextu. Aby výzkumníci sledování klipů ještě ztížili, vypnuli zvuk a titulky, takže účastníci viděli jen nesouvislé, němé výjevy: napjatou konverzaci holohlavého, zlostného muže s podsaditým blonďákem – jsou to přátelé, či nepřátelé? V dalším spatřili kovboje, který se koupe, zatímco ho druhý muž pozoruje ze dveří. Sourozenec? Milenec?

Během toho vědci snímali mozky dobrovolníků a záhy zjistili, že každý člověk reaguje trochu jinak. Někteří nic nechápali. Jiní se bavili. Žádné dva snímky mozku ale nebyly stejné.

Poté byli účastníci rozřazeni do malých skupin, v nichž měli společně odpovědět na několik otázek: „Zlobí se holohlavý muž na blonďáka?“ Nebo: „Přitahuje muže ve dveřích muž ve vaně?“

Účastníci ve skupinách hodinu diskutovali o svých odpovědích, a pak jim byly při opětovném sledování klipů znovu pořízeny snímky mozku.

Tentokrát vědci viděli, že nervové vzruchy účastníků se synchronizovaly se vzruchy jejich kolegů ze skupiny. Společnou debatou o tom, co viděli, se zkrátka naladili na stejnou notu.

Tento experiment však přinesl ještě zajímavější zjištění: Některé skupiny se synchronizovaly těsněji než jiné. Snímky mozků těchto účastníků vypadaly při druhém skenování až nápadně podobně, jako by se všichni dohodli, že budou myslet dočista stejně.

Když lidé například sledují filmy samostatně, přemýšlejí jinak.

Ale když o nich spolu začnou mluvit, jejich mysli se harmonizují.

Sievers pojal podezření, že v těchto skupinách působí někdo mimořádný, takový typ člověka, který ostatním sladění usnadňuje. Ale kdo? Jeho první hypotéza byla, že synchronizaci napomáhá silný lídr. A v některých skupinách skutečně působila nějaká konkrétní osoba, která se od počátku ujala vedení. „Myslím, že to bude mít šťastný konec,“ prohlásil jeden takový lídr (nazvaný jako účastník č. 4 ve skupině D) v souvislosti s klipem dítěte, jež podle všeho hledalo své rodiče. Účastník 4 byl výřečný a přímý. Ostatním ve skupině rozdal úkoly a pak dohlížel na jejich plnění. Je možné, že kromě lídra byl také superkomunikátorem?

Když se však Sievers podíval na data, zjistil, že silní lídři vzájemnému sladění nepomáhají. Ve skutečnosti platil opak – skupiny s dominantním lídrem vykazovaly nejmenší míru neurální souhry. Účastník 4 tedy synchronizaci svých kolegů ve skupině naopak ztěžoval. Vévodil konverzaci, a ostatní tak zahnal do jejich vlastních, izolovaných myšlenkových světů.

Ovšem ve skupinách s nejvyšší mírou synchronizace působili jeden či dva lidé, kteří se chovali naprosto odlišně od Účastníka 4. Obvykle mluvili méně, a když už otevřeli ústa, spíše se ptali. Opakovali návrhy druhých, dělali si ze sebe legraci a ochotně přiznávali, když něčemu nerozuměli. Povzbuzovali své kolegy ze skupiny („To je nápad! Můžeš ho nějak rozvést?“) a smáli se vtipům ostatních. Nevynikali nijak zvláštní hovorností ani chytrostí, ale když promluvili, všichni je pozorně poslouchali. Také se v jejich přítomnosti snáze uvolnili a něco řekli. Díky nim tak konverzace plynula hladce. Sievers začal tyto lidi označovat jako účastníky s vysokou centralitou.

Tady například dva z nich diskutují o scéně ve vaně, v níž vystupují herci Brad Pitt a Casey Affleck:

Účastník s vysokou centralitou 1: Co říkáte na tu scénu?1

Účastník s vysokou centralitou 2: Já nic. Ztratil jsem nit. [Smích.]

Účastník 3: Casey sleduje Brada ve vaně. Podle toho, jak si ho prohlíží, bych si tipl, že ho Brad přitahuje. [Skupinový smích.] Neopětovaná láska.

Účastník s vysokou centralitou 2: Jo, to je dobrý postřeh! Nevím sice, co znamená „neopětovaná“, ale jo!

Účastník 3: Jakože ten druhý o něho nemá zájem.

Účastník s vysokou centralitou 2: Aha, tak to jo.

Účastník s vysokou centralitou 1: Co myslíte, co se stane v další scéně?

Účastník 3: Vsadil bych se, že spolu vyloupí banku. [Smích.]

Účastník s vysokou centralitou 1: To je dobré! Super!

Účastník s vysokou centralitou 2: Jo, čekal jsem na nějaké další vnuknutí. [Smích.]

Účastníci s vysokou centralitou kladli desetkrát až dvacetkrát víc otázek než ostatní účastníci. Když se skupina zasekla, nadhodili nové téma nebo přerušili trapné ticho vtipem a dopřáli tak kolegům krátký oddech.

Nejvýznamnější rozdíl mezi účastníky s vysokou centralitou a všemi ostatními však spočíval v tom, že účastníci s vysokou centralitou neustále přizpůsobovali způsob své komunikace druhým. Dovedně reflektovali změny nálad a postojů ostatních lidí. Když někdo zvážněl, zvážněli také. Když se diskuse odlehčila, přidali se jako první. Často měnili názory a nechávali se ovlivňovat kolegy ze skupiny.

Když v jedné diskusi nadhodil jeden účastník nečekaně vážnou myšlenku – že postava v klipu je osamělá, přičemž jeho tón naznačoval, že i on zakusil něco podobného – účastník s vysokou centralitou se okamžitě přizpůsobil jeho tónu:

Účastník 2: Co myslíte, jak ten film skončí?

Účastník 6: Podle mě ne moc dobře.

Účastník s vysokou centralitou: Vy myslíte, že nebude mít šťastný konec?

Účastník 6: Ne.

Účastník s vysokou centralitou: Proč ne?

Účastník 6: Nevím. Tenhle film se mi zdá temnější než…

[Ticho.]

…

Účastník s vysokou centralitou: A jak podle vás skončí?

…

Účastník 6: Třeba mu zemře synovec nebo rodiče nebo něco takového a…

Účastník 3: Zkrátka zůstane sám.

Účastník s vysokou centralitou: Jo, to je možné. Jo.

Po této výměně celá skupina zvážněla a začala diskutovat o tom, jaké to je, když je člověk osamělý. Ostatní dali prostor Účastníkovi 6, aby se mohl vypovídat. Účastník s vysokou centralitou se přizpůsobil vážnosti Účastníka 6 jako první a ostatní následovali jeho příkladu.

Sievers a jeho spoluautoři ve své analýze napsali, že účastníci s vysokou centralitou mnohem častěji „přizpůsobovali vlastní mozkovou aktivitu skupině, usnadňovali konverzaci, a nadstandardně tak přispívali k formování skupinového souladu“. Nešlo ale jen o prosté zrcadlení druhých – tito účastníci své kolegy spíše nenápadně vedli a pobízeli je, aby se navzájem poslouchali nebo srozumitelněji vysvětlovali své nápady. Přizpůsobovali se stylu konverzace svých kolegů, dávali prostor vážnosti nebo smíchu a vyzývali ostatní, aby se i oni přizpůsobovali jim. A měli zásadní vliv na to, jak účastníci experimentu nakonec odpovídali na otázky výzkumníků. Názor, který účastníci s vysokou centralitou podpořili, obvykle „povýšil“ na konsenzuální odpověď celé skupiny. Tento vliv byl však téměř neviditelný. Z výsledků rozhovorů vyplynulo, že si jen málokdo uvědomil, jak moc účastníci s vysokou centralitou ovlivnili jejich rozhodnutí. Takoví lidé nebyli přítomni v každé skupině, ale v těch, kde účastníci s vysokou centralitou působili, k sobě měli jednotliví členové blíž a jejich mozkové skeny vykazovaly větší soulad.

Když si Sievers prostudoval životy účastníků s vysokou centralitou, zjistil, že jsou neobvyklí i v jiných ohledech. Udržovali mnohem rozsáhlejší sociální sítě než průměrný člověk a častěji byli voleni či jmenováni na vlivné posty. Druzí se na ně obraceli, pokud potřebovali poradit nebo probrat něco důležitého. „Je to logické,“ konstatoval Sievers, „protože jste-li typem člověka, se kterým se snadno mluví, pak s vámi bude chtít mluvit spousta lidí.“

Jinými slovy, účastníci s vysokou centralitou byli superkomunikátoři.

TŘI ZPŮSOBY MYŠLENÍ

Pokud se tedy chceme stát superkomunikátory, stačí pozorně naslouchat tomu, co kdo říká i neříká, klást správné otázky, rozpoznat nálady druhých a přizpůsobit se jim a lépe vyjadřovat vlastní pocity.

Prosté, že ano? Ne, samozřejmě že to není jen tak. Každý z těchto úkolů je obtížný sám o sobě. A všechny dohromady se mohou jevit jako nepřekonatelná překážka.

Abychom pochopili, jak superkomunikátoři tohle všechno zvládají, podívejme se blíž na to, co se děje v našem mozku, když s někým mluvíme. Vědci zkoumali, jak naše mysl funguje během různých typů rozhovorů, a zjistili, že se přitom aktivují různé neuronové sítě a mozkové struktury. Ze značně zjednodušeného pohledu existují tři typy konverzací, které ve většině komunikace převládají.

Tyto tři druhy, které odpovídají konverzaci praktické, emocionální a konverzaci o identitě, nejlépe vystihují tři otázky: O co tady vlastně jde?, Jak se cítíme? a Kdo jsme? Jak si záhy ukážeme, každá z těchto konverzací staví na jiném typu myšlení a mentálního nastavení. Když se třeba bavíme o nějakém rozhodnutí (tedy typ konverzace O co tady vlastně jde?), aktivujeme jiné části mozku, než když diskutujeme o svých pocitech (tedy typ konverzace Jak se cítíme?). A pokud naše mysl není naladěna na stejnou vlnu s konverzačním partnerem, máme pak oba pocit, že si plně nerozumíme.

Tři typy konverzací

První způsob myšlení – takzvaný rozhodovací – souvisí s konverzací typu O co tady vlastně jde? Ten je aktivní vždy, když přemýšlíme o praktických záležitostech, jako je rozhodování nebo plánování. Pokud někdo řekne: „Sam nosí špatné známky, co s tím uděláme?“, aktivuje se frontoparietální síť našeho mozku, ústřední velín našeho myšlení a jednání. Musíme učinit řadu rozhodnutí, často podvědomě, abychom vyhodnotili nejen to, co jsme právě slyšeli, ale co mohlo být řečeno mezi řádky a proč. „Je ten rozhovor vážný, nebo hravý?“ „Mám navrhovat řešení, nebo jen naslouchat?“ Rozhodovací myšlení je nedílnou součástí úvah o budoucnosti, vyjednávání o možnostech, diskusí o intelektuálních konceptech a určení toho, o čem se chceme bavit a jak a čeho chceme v rozhovoru dosáhnout.

Tři typy konverzací

Druhý způsob myšlení (takzvaný emoční) přichází na řadu v rozhovorech o tom, jak se cítíme. Využívá mozkové struktury, mimo jiné nucleus accumbens, amygdalu a hipokampus, které pomáhají utvářet naše přesvědčení, emoce a vzpomínky. Když vyprávíme vtipnou historku, pohádáme se s manželem či manželkou nebo během rozhovoru cítíme hrdost či smutek, má v tom prsty emoční myšlení. Pokud si nám kamarád stěžuje na šéfa a my vycítíme, že nás žádá spíše o empatii než o radu, je to právě díky emočnímu myšlení.

Tři typy konverzací

Třetí způsob myšlení při konverzacích (takzvaný sociální) se dostává ke slovu, když se bavíme o svých vztazích, o tom, jak nás vnímají druzí, jak vidíme sami sebe, a o naší společenské identitě. Jde o rozhovory typu Kdo jsme? Když například pomlouváme kolegy, bavíme se o společných známých či vysvětlujeme, jak nás ovlivňuje naše náboženství či rodinné zázemí – nebo jakákoli jiná identita – používáme klidovou síť mozku (default mode network, DMN). Ta hraje roli v tom, jak „přemýšlíme o druhých nebo sami o sobě nebo o vztahu sebe sama k druhým“, řečeno slovy neurobiologa Matthewa Liebermana. Studie vydaná v roce 1997 v časopise Human Nature zjistila, že sedmdesát procent našich konverzací je sociální povahy. V takových rozhovorech pak sociální myšlení neustále ovlivňuje a tvaruje vše, co slyšíme i co říkáme.

Tři typy konverzací

Všechny tři typy konverzací, jakož i související nastavení mysli, jsou samozřejmě navzájem úzce provázané. V rámci jediného rozhovoru často používáme všechny tři, s tím, jak se konverzace průběžně vyvíjí. Například na začátku nás kamarád požádá o pomoc s pracovním problémem (O co vlastně jde?), pak se nám svěří, že ho problém stresuje (Jak se cítíme?), načež se nakonec zamyslí nad otázkou, co na to řeknou ostatní, až se o problému dozvědí (Kdo jsme?).

Kdybychom během oné výměny svému kamarádovi viděli do hlavy, ukázalo by se – a tady samozřejmě značně zjednodušuji –, že u něj nejprve převládá rozhodovací nastavení mysli, pak převezme primát emoční nastavení, a nakonec se prosadí sociální nastavení.

K nedorozumění dochází, když lidé během rozhovoru používají odlišné typy konverzací. Pokud vy mluvíte emocionálně, zatímco já prakticky, používáme de facto různé kognitivní jazyky. (Proto když si stěžujete na svého šéfa – „Já se z toho Jima zblázním!“ – a váš partner či partnerka reaguje praktickým návrhem – „Co kdybys ho prostě pozval/a na oběd?“ – vzejde z toho spíš konflikt než propojení: „Já se tě neprosím o řešení! Chci jen trochu empatie.“)

Superkomunikátoři vyvolávají synchronizaci tak, že druhé nenápadně vedou k přejímání svého stylu komunikace. Psychologové studující manželské páry například zjistili, že nejšťastnější manželé často zrcadlí styl mluvy toho druhého. „Základním mechanismem, který upevňuje manželský vztah, je symetrie,“ napsal John Gottman2, jeden z předních odborníků na tuto tematiku, v časopise Journal of Communication. Šťastné páry „vyjadřují souhlas nikoli s tím, co ten druhý říká, ale jak to říká“. Šťastné páry si navzájem kladou více otázek, opakují výroky toho druhého, vtipkují, aby zmírnili napětí, nebo naopak dokážou zvážnět společně s tím druhým. Až příště vycítíte, že se schyluje k hádce, zkuste se partnera zeptat: „Chceš mluvit o našich pocitech? Nebo se chceš dobrat k nějakému společnému rozhodnutí? Nebo jde ještě o něco jiného?“

Význam tohoto poznatku – že komunikace vychází ze vzájemného propojení – je tak zásadní, že se mu začalo říkat princip sladění. K efektivní komunikaci dochází, pokud rozeznáme, jaký typ hovoru společně vedeme, a naladíme se na „stejnou vlnu“. Na zcela základní úrovni platí: Pokud vám někdo přijde emotivní, popusťte uzdu vlastním citům. Jestliže usoudíte, že se váš partner chce bavit prakticky, přizpůsobte se mu. Pokud se někdo soustředí na společenské implikace, jeho zaměření zrcadlete.

Princip sladění

Abychom dokázali úspěšně komunikovat, musíme rozeznat, jaký typ rozhovoru vedeme, a pak se vzájemně přizpůsobit.

Je důležité si uvědomit, že přizpůsobení není imitace. Jak uvidíte v následujících kapitolách, v konverzaci musíme doopravdy pochopit, co ten druhý cítí, oč mu jde a kým je. A abychom se mu poté přizpůsobili, musíme vědět, jak na to. Jakmile se sblížíme, propojíme se a v tu chvíli začíná smysluplná komunikace.

CHCETE-LI NAVERBOVAT ŠPIONA,NAVAŽTE S NÍM POUTO

Po oné katastrofální večeři, na níž prozradil, že pracuje pro CIA, a Yasmin utekla od stolu, ztratil Jim Lawler téměř veškerou naději. Po roce práce přišel o jediného slibného kandidáta. Všechno totálně zpackal a neměl pochyby, že ho to selhání bude stát místo. Zbývala už jen jediná možnost: Zavolat Yasmin a pozvat ji ještě na poslední schůzku. „Popsal jsem celý zápisník nápady, co bych jí mohl říct, i když mi bylo jasné, že je to zbytečné,“ svěřil se mi Lawler. „Říkal jsem si, že v takové situaci nemůže zabrat nic.“

Yasmin s poslední večeří souhlasila. Lawler ji pozval do nóbl restaurace, kde celou dobu seděla zamlklá a napjatá. Prozradila mu, že její úzkost nepramení pouze z Lawlerovy nabídky. Brzy měla letět domů, byla z toho celá rozrušená a vůbec se jí nechtělo vracet zpátky. Doufala, že si během dovolené v Evropě zodpoví pár otázek a najde cestu ke smysluplnějšímu životu. A teď se chystala domů a všechno bylo při starém. Měla pocit, že zklamala sama sebe.

„Byla tak smutná,“ řekl mi Lawler. „Tak jsem se ji snažil rozveselit, rozumíte, drobnými vtípky, zábavnými historkami.“

Poté, co zavěsila, si vyslechla Lawlerův výklad o ocelových nosnících a poděkovala mu, že se zastavil. Pak začala mluvit o tom, jak je těžké skloubit práci a mateřství. Prý to byl neustálý boj. Vždycky měla pocit, že někoho nebo něco zanedbává, jako by si musela vybrat, jestli bude dobrou podnikatelkou, nebo dobrou matkou.

„Pomůžu ti.“