Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Ing. Vladimír Štípek, Ph.D.

Principy sociální politiky

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9624. publikaci

Odborní recenzenti:
doc. Ing. Jiří Schwarz, CSc., Anglo-American Univeristy in Prague
doc. Ing. Lukáš Pfeifer, Ph.D., Západočeská univerzita v Plzni, Fakulta ekonomická

Vydání knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Tereza Kodlová
Grafická úprava a sazba Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Lucie Skořepová
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 200
První české vydání, Praha 2025
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2025
Cover Photo © MooJook/AdobeStock.com, 2024

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7674-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-7673-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5571-2 (print)

O autorovi

Ing. Vladimír Štípek, Ph.D.,
je ekonom, doktorát získal na VŠE v Praze, kde vyučuje předměty zaměřené na téma sociální politiky. Působí jako vedoucí oddělení analýz na Úřadu vlády ČR. Je tajemníkem Národní ekonomické rady vlády (NERV) a členem Komise pro hodnocení dopadů regulace, která zkoumá kvalitu analýz (tzv. komise RIA). V minulosti pracoval například jako ekonom-analytik v Sekci hospodářské politiky na Svazu průmyslu a dopravy ČR či jako odborný redaktor v nakladatelství Grada.

Úvod

Sociální politika je specifickou oblastí hospodářské politiky. Jestliže je hospodářská politika částí ekonomie, která aplikuje ekonomické teorie na to, jak interaguje stát a soukromý sektor (a jak se vzájemně ovlivňují regulací), sociální politika je ještě o stupínek specifičtějším oborem. Zajímá se o to, jaká opatření státu jsou efektivní pro sociální standard obyvatel, zda ekonomický systém neznevýhodňuje výrazněji (než jak to definuje společenská smlouva) některé skupiny obyvatel (tj. poskytuje různé formy dávek a příspěvků, zajišťuje existenci záchranné sociální sítě) a též, zda racionálně poskytuje veřejnosti služby, které by ze sociálních důvodů nebyly části obyvatel jinak dostupné (tj. vzdělávání, lékařská péče, důchodový systém atd.). Existují určité charakteristiky, které ovlivňují to, jak by měl tvůrce hospodářské politiky (tj. policy-maker) optimálně k nastavení nástrojů sociální politiky (a vyhodnocení efektivity použití těchto nástrojů) přistupovat. Jde o principy, které jsou zjištěné na základě praxe, výzkumu či analýzy. Právě těm se tato kniha věnuje. Obdobně jako v jiných oborech, ani v sociální politice nelze nárokovat absolutní platnost těchto principů, byť do značné míry vystihují reálné chování zkoumané oblasti.

Kniha má za cíl představit a přiblížit do rozumného detailu principy, které sociální politika může využít pro efektivnější a rychlejší splnění cílů, jaké se od ní očekávají. Jedná se o výběr principů, kdy je nutné volit vhodnou míru detailu a obecnosti, aby nešlo o pouhý učebnicový či encyklopedický přehled, ale též nejde o detailní analýzu jednotlivých pojmů, kterých je v takto vymezeném tématu nezanedbatelné množství. Menší tematický záběr knihy by sice poskytl větší míru detailu, ale nepřinesla by dostatečnou sumu tezí nutných k efektivnímu uchopení vymezeného tématu, a nebyla by tak vhodným studijním doplňkem pro klasické vysokoškolské předměty z oblasti sociální a hospodářské politiky. Snad je tedy předkládaný mix rozsahu a detailu vhodným nástrojem pro pokročilejší úvahy o sociální politice.

Nejde o autorský názorový pohled, ani o machiavelistické tipy pro policy-makery, ale spíše o snahu zpřístupnit různé pohledy a různé teze, které se pojí s principy moderní sociální politiky.

Každá následující kapitola na začátku uvádí principy a na závěr přináší doporučení. Jde o příklady principů a příklady doporučení, v praxi lze najít i další principy a též lze vybrat jiná doporučení. Tyto zjednodušené výčty idejí, ať v podobě principů či v podobě doporučení, jsou do knihy zařazeny z pedagogických důvodů – pokud by mohla tato kniha sloužit i jako učebnice, pak tyto teze poslouží k zamyšlení a k diskusi se studenty. Některé z nich mohou najít využití i jako inspirace pro policy-makery.

Tato kniha vznikla na základě zkušeností s výukou předmětu Sociální politika (v letech 2012 až 2022) a Praktické fungování trhu práce (od roku 2023) na Vysoké škole ekonomické v Praze.

1.Metodologie, konec ekonomie aslabá místa

Příklady principů:

•Důraz na metodologii může pomoci objevit nesmysly vdoporučeních ekonomů.

•Vhodně nastavená metodologie uvádí islabá místa – snadněji pak lze vprostředí sociální politiky identifikovat problémy, jako je nezajištění zdrojů pro dané sociální opatření, či lze objevit nechtěné procyklické nastavení daného opatření (např. vdobě boomu lze zavést opatření, které však vnepříznivé době může přinášet kritické problémy).

•Pokud není správně zvolena avyjasněna metoda zkoumání, nebude výzkumná práce dávat smysl. (Bez metodologie je to jako stavět lego ve tmě – něco lze po hmatu spojováním kostiček postavit, ale architektura nebude mít systém, barvy se nám nebudou shodovat avýsledkem bude jen nahodilý shluk stavebních prvků.)

•Čas běží vsociální politice jinak než vekonomice, ve firmě, či na burze. Tvůrce politiky musí stímto specifickým během času počítat, když sním počítat nebude, jeho politika neuspěje.

1.1 Východiska ametodologie

Cílem knihy je pokusit se prozkoumat významné faktory sociální politiky, umožnit pedagogické využití této knihy apřinést poučení pro širší veřejnost či inspirovat tvůrce hospodářské politiky. Je proto nezbytné zvolit vhodný metodologický rámec azahrnout jak současné odborné znalosti, tak se věnovat ipočátkům systematického přístupu ksociální politice.

Sociální politika vdobě svého vzniku na území Čech byla vrámci habsburské monarchie odkázána na správní aodborný vliv Vídně. Reformy aekonomická věda byly navázány na vídeňské univerzitní prostředí, čeští ekonomové byli vkontaktu srakouskými ekonomy,1 ale zčásti is německým vědeckým okolím, často díky studiu především na právnických fakultách (např. T. G. Masaryk absolvoval přednášky Carla Mengera)2 či šlo oodbornou akademickou spolupráci. Pro sociální politiku na českém území, asystémový metodologický přístup kní, byl klíčový vznik Československé republiky vroce 1918. Iz pohledu státu tehdy bylo nutné sociálně stabilizovat nové zřízení, etablovat nastavení sociálních institucí vnové geografické apolitické situaci. Bylo potřeba uplatnit moderní postupy, které dosavadní monarchie nepříliš využívala, ale též bylo nutné řešit tvrdé sociální následky první světové války. Metodologicky afunkčně lze proto sociální politiku vnímat jako nástroj, který měl nové republice přinést stabilitu do ekonomiky poznamenané rozpadem předchozího soustátí. Nové okolnosti, jako byl rozpad dosavadních celních hranic, nejasnosti dopadů na průmyslová centra ajejich zaměstnance, logicky vyzývaly odbornou sféru kpojmenování problémů anávrhům řešení. „Republikánský demokratický stát zaváděl razantní sociální zákonodárství, nicméně inadále počítal se součinností se soukromými dobrovolnickými organizacemi, znichž nejdůležitějšími byly Společnost Československého červeného kříže aMasarykova liga proti tuberkulose. Finanční prostředky (…) byly většinou čerpány ze státní pokladny, dále zdarů institucí působících vbankovním sektoru ataké ze sbírkové činnosti.“3 Relativní prosperita posledních desetiletí existence monarchie přinesla vhodné podhoubí pro rozvoj národohospodářských nauk (např. zakladatel oboru Albín Bráf mohl vroce 1881 díky stipendiu zkoumat severočeská průmyslová střediska)4 apoté je nová republika využívala.

Rovněž iekonomové adalší odborníci zapojení do oficiálních struktur nové republiky se sociálním tématům věnovali, např. Karel Engliš „nemalou část své práce věnoval též myšlenkovému základu moderní sociální politiky“,5 kdy jej okolnosti přivedly „ke zkoumání solidaristických opatření vnárodním hospodářství“.6 Konkrétně se pak Engliš zabýval vhodným řešením například pro: nezaměstnanost (např. řešení nedostatečné poptávky po práci zavedením nouzové práce), zavedení kolektivizace do pracovních smluv (tj. zlepšení postavení zaměstnanců vpracovním vztahu), minimální mzdu (upozorňoval, že stanovení minimální mzdy či jiných státem definovaných tarifů, může část lidí zpráce vyloučit), délku pracovní doby, která by měla být nastavena optimálně (zmiňuje vsouvislosti spracovní dobou téma produktivity, dravosti hospodářské soutěže, dopady na nezaměstnanost atd.).7

Zakademického prostředí (ale též zlavic Národního shromáždění vletech 1928 až 1938) měl na sociální politiku vliv J. Macek. Tento český keynesiánec ipřes kritiku některých aspektů koncentrovaného vlastnictví adědictví odmítal tehdy diskutované aspekty Komunistického manifestu, když tvrdil, že „… úplné zrušení soukromého vlastnictví ukládá členům komunistických obcí příliš velké sebezapření aje jednou zhlavních příčin rozpadu těchto obcí“.8 Dále například E. Štern přibližoval veřejnosti sociálně-politické názory T. G. Masaryka, neboť bylo zřejmé, že ekonomické problémy vycházející zvýrazných společenských změn moderní doby bude nutné řešit anástroje budou inspirovány dílčími myšlenkami socialismu akomunismu.9

Během období socialismu nelze hovořit omoderní sociální politice, protože ekonomický systém byl zčásti podřízen plnění některých sociálních cílů. Skutečně moderní sociální politika navíc může fungovat jen vsystému, který respektuje všechny obyvatele aneupírá jim politická ani sociální práva. Stejně jako socialistické období je nutné zpohledu sociální politiky hodnotit kriticky Protektorát iTřetí republiku, přestože pro své fungování používaly též nástroje sociální politiky.

Současný vývoj, literatura apojmy

Sociální politika vmoderním (současném) smyslu, je poměrně široký pojem, který vsobě zahrnuje řadu témat. Tato témata jednotlivě představují rozsáhlý prostor pro samostatné analýzy či monografie, samotnou sociální politiku bez konkrétnějšího vymezení nelze ani vsamostatné analýze obsáhnout. Proto jsou publikace zabývající se sociální politikou spíše určitým výběrem tezí ainformací, nejde ovyčerpávající databázi, jde oselekci informací ve specifickém kontextu astruktuře.

Vprostředí české sociální politiky jsou vposledních dekádách klíčové především výzkumné apublikační aktivity vznikající kolem vysokých škol (VŠE, Univerzita Karlova asouvisejících aspolupracujících institucí či think-tanků), vládních úřadů ainstitucí (MPSV aVÚPSV/RILSA) amezinárodních organizací (OECD, IMF, ILO), či vrámci unijních procesů (studie adoporučení vznikající pod patronátem Evropské komise).

Nepříliš časté jsou souhrnné texty postihující sociální politiku vcelé své komplexnosti,10 zmínit lze iaktivitu vrámci občanského sdružení Socioklub, publikační činnost vrámci VŠE, Univerzity Karlovy, Sociologického ústavu AV ČR apod. Často je sociální politika popsána poměrně detailně iv publikacích, které se věnují nad-složce vpodobě hospodářské politiky.11 Velmi pestrá je literatura týkající se jednotlivých témat apod-složek sociální politiky. Obvykle je publikační činnost svázána též se snahou vlád oreformy, což motivuje tematicky akademickou obec ozávislé či nezávislé odborné pojetí daných cílů reforem, ale též aktuální ekonomické cíle motivují studenty, což má také vliv na četnost uchopení daného tématu ze strany akademiků.

Vpřípadě tematiky důchodových systémů lze odkázat na OECD,12 včeském prostředí lze zmínit iautory sdlouhodobým zájmem odůchodový systém.13, 14 Vládou motivované reformní návrhy reprezentují publikace V. Bezděka vrámci tzv. Bezděkovy komise, či návrhy PES (Poradní ekonomický sbor zroku 2010 při MF aMPSV15), později se reformní návrhy tvořily kromě resortních plánů vrámci NERV vdobě vlády M. Topolánka aP. Nečase, ještě dále pak během obnovení NERV vdobě vlády Petra Fialy.16 Pro doplnění, specifickým tématem, které rezonuje iv českém prostředí, jsou chilské penzijní experimenty.17

Trhu práce se věnují například akademická pracoviště zpohledu (vdané době) aktuálních výzev18 či zpohledu společného trhu práce vEU.19 Specifičtějším problémům na trhu práce se věnují zpohledu rovných příležitostí na trhu práce adiskriminace.20 Zdravotnictví řeší například OECD, typicky pravidelné publikace Health at aGlance.21

Pro českou sociální politiku je zperspektivy minulých desetiletí kromě klíčového časopisu Politická ekonomie důležitým místem diskusí časopis Fórum sociální politiky. Zajímavou platformou pro hledání aktuálních sociálních témat aalternativních pohledů je magazín Alarm.

Pro sociální politiku jsou důležitá data. Vhodným zdrojem pro studium sociální politiky, jejž využívá itato kniha, je legislativa, konkrétně česká legislativa aregulace, právo EU, historické kodexy. Dále jsou zdrojem statistiky ČSÚ, historické prameny. Též je možné čerpat zpramenů vycházejících zkrásné literatury či zumění, což, především pro pedagogické účely, oživuje ailustruje text auváděné skutečnosti. Zhistorických pramenů čerpá spíše omezeně, neboť např. T. G. Masaryk vrámci svých sociologických prací22 se sociálním tématům věnoval, ale zejména analyticky vreakci na dobovou literaturu (především K. Marxe). Masarykův pohled se týká hlavně otázek, které hýbaly společností konce 19. století.23

Potřebné je též definovat důležité pojmy tak, jak jsou vnímány vtéto knize.

Sociální politika je pojatá jako soubor opatření anástrojů pro ovlivňování sociálního statutu obyvatelstva, ato za pomoci vědeckého poznání, výzkumu, analýz, využití dat, což vše musí předcházet definici souboru opatření anástrojů.

Tvůrce hospodářské politiky, tedy policy-maker, je vprostředí EU vláda sexekutivní pravomocí (vláda jako celek, která předkládá zákony avydává nařízení, nebo odpovědné ministerstvo, které provádí sociální politiku či vydává vyhlášky atp.) či zákonodárné těleso (např. parlament vydávající normy též ibez pobídky ze strany vlády). Vknize jsou používány oba termíny jak tvůrce hospodářské politiky, tak policy-maker.

Status quo je pro sociální politiku jedním ze zásadních cílů – zajištění stability, udržení neměnného stavu, protože změny sociální situace mohou pro společnost ajejí jednotlivé vrstvy (pokud nejde ojednoznačné změny vedoucí klepší sociální situaci) znamenat ohrožení.

Cíle hospodářské politiky jsou nejen naplněním určitých standardů (příjem pro jednotlivce, příjem na jednu domácnost, dosažení určité míry průměrného příjmu atd.), ale cíli jsou itzv. cílové osoby, na něž sociální politika směřuje (jde oosoby vsociálních problémech ity osoby nebo domácnosti potenciálně ohrožené chudobou, nebo snížením standardu). Někdy může být cílem (objektem) isociálně neohrožená skupina, která je ale pro policy-makera klíčová, neboť může být zdrojem pro sociální politiku (poplatníci daní aodvodů) nebo důležitá pro zajištění statu quo.

Velmi specifický je pojem času vsociální politice, což se též prolíná sproblematikou volby vhodných metod ke zkoumání sociální politiky. Vyčišťování trhu probíhá jinak as jinou dynamikou než na klasickém trhu. Sjiným během času než například uostatních hospodářsko-politických opatření se pojí typická nekonzistence mezi příchodem problémů, aplikací nástrojů aviditelným řešením problémů. Průběh sociálních problémů je jiný, než je typický ekonomický či politický cyklus. Metody pro zkoumání sociální politiky musí sjiným plynutím času počítat.

Pro sociální politiku je důležité zajistit finanční zdroje atéž hlídat efektivitu jejího provádění, aby vynaložené náklady odpovídaly kvalitě nebo efektu. Parametry zajištění sociálního smíru arelace zdroj–výdaj vrámci sociální politiky jsou tedy klíčové faktory pro tuto knihu. Potřeba zajistit finanční zdroje se dotýká různých teorií, ale ze své podstaty vychází zkeynesiánského pojetí, přičemž nelze přejít ani inspiraci jinými ekonomickými školami, např. při diskusích ooptimální míře přerozdělování zdrojů ve prospěch sociální politiky.

Velmi důležitá cílová skupina je tzv. střední třída, která je silně zatížena daněmi, resp. ze svého příjmu odvádí rozhodující část do veřejných rozpočtů apříjmy této třídy jsou stále vúrovni, kdy necitlivé zdanění může tuto třídu sociálně poškodit astát by si tak ničil zdroj prostředků.

Sociální politika pracuje sněkolika cílovými skupinami. Nejde jen ozájmové skupiny, které jsou organizované amají vůli či sílu (alespoň nějakou) ovlivňovat podobu sociální politiky – knim se sociální politika chová jinak než kcílovým skupinám. Cílové skupiny lze zhlediska sociální politiky obvykle vnímat jako ryze pasivní okruh obyvatel, jejich chování musí sociální politika ovlivňovat, reagovat na něj atéž takové chování předvídat. Lidé se zpohledu sociální politiky chovají racionálně apředvídatelně. Pokud nemají práci, většinou mění svou spotřebu achování, mění se jejich možnosti budování rodiny, objevovat se mohou patogenní dopady vpodobě růstu nejrůznějších forem kriminality, což má následně vliv ina zbytek společnosti. Pokud lidé žijí vzemi, kde rostou reálné příjmy (tj. inflace nepřevyšuje růst nominálních mezd), pak se sociální situace obvykle zlepšuje, lidé uspokojují své spotřebitelské potřeby, ve větší míře pak do sebe investují (vzdělání, sport, zdravotní stav), takže roste sociální úroveň. Stát má díky vyšší ekonomické aktivitě více zdrojů pro řešení dílčích atéž imarginálních sociálních problémů. Při zhoršení situace voblasti reálného příjmu musí stát řešit pomoc některým rodinám, pomáhat vdosažení vzdělání atd., čímž vyčerpává zdroje naakumulované vdobě růstu – pokud akumulace vdobě růstu neprobíhala, pak dochází kzadlužování azhoršování makroekonomické situace (často je ale po období růstu makroekonomická situace vdobrém stavu, nebo se vkonjunktuře alespoň zlepšovala, takže vdobě poklesu je prostor, kam se může makroekonomika propadat).

Užívaný pojem metoda představuje vtéto knize popis způsobu analyzování apřístupu kanalýze. Metodologie je širší pojem zahrnující vědecký pohled na vpraxi využívané metody.

Ostatní termíny jsou buď předmětem vysvětlení vsamotných kapitolách, nebo je jejich podstata zřejmá zkontextu, nebo jsou obecně známé.

Kmetodologii

Přestože jde oprincipy ve specifickém ajasně vymezeném odvětví hospodářské politiky, tedy vsociální politice, tak samotná sociální politika je poměrně široký pojem, ato ovlivňuje ipřístup kmetodám. Vpojetí této knihy zahrnuje pojem sociální politika všechny aktivity státu, které vedou kzajištění sociálního smíru, kdostupnosti veřejných služeb astátní infrastruktury nízkopříjmovým (tj. infrastrukturou se myslí od školství přes zdravotnictví až po dopravu), tato kniha se pochopitelně věnuje jen vybraným aktivitám. Oproti jiným větvím ekonomie je sociální politika (spíše) méně imperiálním odvětvím. Samotná sociální politika se zaměřuje sice na poměrně široké, ale jasně vymezené oblasti. Ekonomie pronikla do řady odvětví, připomenout lze např. ekonomie náboženství,24 ale sociální politika studuje oblasti jí svěřené avymezené tvůrcem hospodářské politiky, aniž by bylo logické vstupovat snástroji sociální politiky do příliš vzdálených oblastí.

Naopak sociální politika si musí vypomáhat jinými vědami, aby některé jevy dokázala vysvětlit, aniž bychom museli sociální politiku považovat za imperiální. Sociální politika musí, jak to činí itato kniha, spíše využívat ostatní dostupné metody jiných věd pro dokládání či vyvracení tezí. Proto některé kapitoly využívají ipostupů zoblasti filozofických nauk, ekonomických dějin apolitických dějin.

Tato kniha nevnímá sociální politiku jako teoretický vědní aparát, který by měl zkoumat realitu, ale spíše jako praktický nástroj pro řešení problémů. Ovšem idaný nástroj je součástí složitého ekonomického aspolečenského prostředí. Sociální politika má tak určité přívlastky, kdy má rovnou do svého základu dedikovány určité cíle, jako je např. zajištění sociálního smíru vtakové podobě, jak si jej většinová demokratická společnost, reprezentovaná policy-makerem, představuje.

Pro sociální politiku je charakteristické, že kproblémům patřícím do ranku jejích témat chce přistupovat systematicky. Sociální politika není vědním oborem sama osobě, je pochopitelně součástí ekonomie. Zní využívá základní teorie (nabídky, poptávky, teorie trhu práce, rovnovážné mzdy atd.) aaplikuje je na oblast, která má svá specifika. Tato specifika pak zakládají rámec celé sociální politiky.

Pro identifikaci principů je nutné při analýze zvolit vhodnou cestu atu popsat, tedy odpovědět na otázku „jak“ bylo dané téma analyzováno. Ekonomie má za sebou dlouhou historii metodologického vývoje asporů, nejslavnější byl zřejmě tzv. methodenstreit, který zdnešního pohledu nevedl kjasnému vítězi mezi detailním studiem statistik aminulého vývoje azastánci abstraktnějších úvah zrakouské školy.25 Podstatu sporu lze vystihnout takto: „Německá historická škola se podle Mengera dopustila dvojího zmatení: jednak dostatečně nerozlišovala teoretickou ekonomii od ekonomické historie, jednak dostatečně neodlišovala teoretickou ekonomii od praktických věd onárodním hospodářství.“26 Vmantinelech problematického vymezení těchto zmíněných pojmů se možná ekonomie isociální politika, včetně této knihy, proplétá dodnes.

Pro sociální politiku apro jednotlivé otázky, které musí ekonomové vtéto oblasti řešit, jsou logicky relevantní obě metody. „Obě strany totiž nakonec musely zmírnit své původní přemrštěné nároky na výjimečnost obou metod apřiznat, že se ekonomická věda nemůže jednostranně orientovat ani na empirii či historii, ani na pouhé čistě teoretické bádání.“27 Postupy prosazované oběma stranami metodologického sporu jsou využívané ekonomy nejen vrůzných oblastech výzkumu, ale jsou přímo používané iv různých fázích konkrétního výzkumu.28 Detailní přístup ke zkoumané oblasti je též jiným způsobem,29 jak vyjádřit vhodnou volbu metody, vyjádřením vhodnosti metody tudíž může být detailní popis metody, kritické zamyšlení nad zvolenou metodou, uvedení předpokládaných azjištěných limitů metody, či též případná omezení vypovídací hodnoty dostupných dat.

Sociální politika využívá široké spektrum metod, jde opodobné metody, jakými disponuje ekonomie ijejí jednotlivé větve. Ovšem pro sociální politiku avyužití jejích metod existují určitá specifika daná podstatou sociální politiky atypem problémů azákonitostí, jimiž sociální politika čelí. Úkoly, které má sociální politika řešit, jsou rovněž velmi pestré aje nutné pro ně volit různé metody, které mohou být někdy ive vzájemném logickém rozporu.

Vpraxi při zkoumání sociální politiky lze použít metodu analýzy, tedy rozboru dané oblasti (datová analýza, statistická analýza, analýza legislativy snavazujícím výzkumem skutečných dopadů), nebo vedle tvrdých dat ovývoji společnosti (často ve vyspělých zemích shromažďované statistickými institucemi, nebo přímo policy-makerem, tedy organizátorem sociálních systémů) využít iúdaje popisující „politicko-mediální diskurz“, který by tvořila „veřejně dostupná mediální atextová produkce ze strany příslušných politických aktérů (ministrů ministerstva práce asociálních věcí, jejich náměstků asamotného ministerstva)“.30

Mezi další využitelné metody je heuristické shrnutí faktů anásledné vyvození obecnějších trendů, někdy jde opřipomenutí již poznaného azasazení do souvislostí sociální politiky.31 Mezi další metody patří například syntéza, která může být složením faktorů do uchopitelnějšího celku, který se může podrobit dalším fázím výzkumu. Vsociální politice lze využít též metodu abstrahování, tedy oddělení nepodstatného asměřování kpodstatnému, což je právě pro sociální systém, kde je mnoho jedinců ajeden organizátor, velmi přínosné. Dále lze využít metodu modelování, která pomáhá zjednodušit apředvídat složité arozsáhlé metody jednoduchým způsobem. Inspirovat se lze iindukcí adedukcí, které lze řadit mezi standardní metody či jejich součásti již od dob filozofa Francise Bacona (ačasto se vtělily do jiných metod, idíky tomu, že dnešní věda vřadě oborů může využít vědecky sebraná ashrnutá data apod.). Častý amnohočetný jev, který je typický pro sociální politiku, lze také škálovat, metodologicky třídit anásledně jej dalšími metodami zkoumat. Zajímavými metodami spotenciálem dalšího rozvoje jsou ekonomické experimenty atéž národohospodářské simulace, které pomáhají predikovat vývoj vsoučasnosti nastavovaných systémů, atyto metody jsou jedny zmála, které mohou tvůrcům hospodářské politiky pomoci. Právě experimenty asimulacemi se vnásledujících kapitolách zabývá itato kniha.

Otázkou, kterou tato kniha také řeší, iz pohledu metodologie, je subjektivita poznání. Rozdíl mezi pozitivní (tj. zpohledu této knihy exaktní) anormativní (tj. subjektivní) ekonomií je často minimální ahranice je nezřetelná – některé vpodstatě pozitivní ekonomické poznatky jsou stále založeny na normativních ekonomických názorech. Vřadě případů vekonomii některé faktory neznáme apříčiny nevíme aani nedokážeme odhadnout jejich dopady – aprávě vtěchto oblastech se pozitivní anormativní ekonomie potkává. Itomu se tato kniha věnuje. Text vtéto knize rozlišuje, co lze považovat za reálný, skutečný, pozitivní fakt, aco je návazná fáze normativních hodnocení nebo doporučení pro tvůrce hospodářské politiky. Ekonomii vnímá tato kniha jako nástroj výzkumu, znějž lze vyvozovat závěry.32 Sociální politika musí zkoumat jevy pozitivní (či se oto alespoň pokoušet, máme-li kdispozici data apřesvědčivé vysvětlení jevů), ale kdoporučením, které nikdy není jediné, ale vpodstatě jich může být neomezené množství, musí přistupovat normativně (se zřetelem ke zkoumání dopadů opět pozitivní ekonomií).33

Sociální politika se vyvíjí anikdy nebyla astále není statická. Vývoj ve specifických oblastech sociální politiky záležel na historickém pokroku – některá oblast byla přirozeně přítomna vživotě lidstva od začátku společenského chování (péče ostarší či nemocné členy komunity), či se objevila při významných společenských změnách při urbanizaci (aktivity spojené sřešením přelidnění, např. nezaměstnanosti, či spojené sanonymitou, tj. řešení kriminality as tím souvisejících společenských patogenních jevů).

Zajímavou otázkou je to, zda jsou prvky sociální politiky spontánní, nebo jsou výsledkem regulace, která má své ukotvení vkodifikaci. Některá sociální práva se kodifikovala (např. zrušení nevolnictví vrámci Josefínských reforem přineslo prostor pro vnímání člověka jako cíle pro sociální politiku), jiná existovala ibez kodifikace, ale bylo na ně společností, jednotlivci aněkdy istátem reagováno (např. tradice zabývat se charitou, budovat nesystémově různé útulky, chudobince, či později i„Masarykovy domy“, atím se postupně realizovalo právo na určité „zastání“ pro potřebné). Ztoho plyne, že některá „práva“ nebyla dána zákonem, přesto je společnost plnila, ale často nesystematicky, atímto dobrodiním nebyla pokryta celá společnost, spíše šlo ovýběrovou charitu.

Typické pro současnou sociální politiku je, že ipřes snahy není ve své podstatě na úrovni EU harmonizovaná. Pouze některé její prvky jsou vrámci EU řešeny, což je ale vjinak „národní“ sociální politice velký pokrok. Příkladem mohou být výpočty důchodů vrůzných zemích aspolupráce zemí vtéto otázce, dále též koordinace přístupu ke zdravotnímu pojištění ačerpání léčby, což je důležité pro pacienty (na úrovni systému ajeho financování afungování harmonizace samozřejmě není). Voblasti vzdělávání, což je příbuzná část sociální politiky, je ukázkou fungující kreditový systém ECTS.34 Jde spíše o„uživatelské“ výhody pro studenty, kdy je systém vzdělávání zhlediska dosahování výsledků srovnatelný, ale nijak není společně řešeno financování ani systém veřejného asoukromého školství. Většina prvků sociální politiky je systémově nastavena na úrovni státu, jinými slovy jde onárodní systémy.

Pro sociální politiku je nutná též definice metriky, tedy otázka, zda dokážeme měřit výsledky aktivity sociální politiky. Jsou dvě základní možnosti:

1.měřit výsledky vpodobě zamezení určitého stavu, vyřešení situace, či absence problémů;

2.měřit pokrok vsociální oblasti pomocí různých hodnocení, např. statistických (HDP, poměr příjmů zkoumané skupiny kprůměru), nebo využít jiné žebříčky (blahobyt, globální blahobyt, index rozvoje lidstva, hodnocení kvality života atd.).

Metodologicky je nutné uchopit idalší část knihy – principy uváděné na začátcích kapitol adoporučení na jejich koncích, resp. příklady principů adoporučení. Principy lze vnímat jako autorské shrnutí toho klíčového, co kapitola chce sdělit, co má obecnější platnost. Nejde ovýsledek složitého bádání, jde oshrnutí subjektivního pohledu na teze obsažené vkapitole. Stejně tak doporučení jsou obecnými náměty pro tvůrce hospodářské politiky, které samozřejmě vpřípadě aplikace musejí být zváženy, analyzovány azasazeny do časového, místního, finančního apolitického kontextu. Principy adoporučení jsou určeny, kromě policy-makerů, především zpedagogických důvodů studentům, kteří jejich rozborem auvažováním mohou pochopit základnější tendence vsociální politice, které by bez pregnantního zdůraznění možná vsamotném textu nebyly snadno viditelné ačitelné. Vobou případech jde opříklady, protože principy idoporučení lze vnímat normativně (principy mají někdy šanci se stát ipozitivní ekonomií, kdežto doporučení je vždy normativní), jsou označeny za příklady, protože jak principů, tak doporučení může být mnohem větší množství vlibovolné podobě.

Konkrétní zvolené metody mají samozřejmě své limity. Výběr metod avýběr setů zkoumaných dat je subjektivní – itomuto subjektivnímu pohledu, osobnímu nastavení apředsudkům ekonomů anávazným problémům vekonomickém výzkumu se věnuje tato kniha. Limitem je též složitost akomplexnost sociální oblasti. Přestože některé jevy jsou velmi četné (např. řada nezaměstnaných živících rodinu má velmi podobné charakteristiky, atudíž téměř totožné problémy, na něž lze využít poměrně univerzální nástroje), tak vpraxi je každý cíl sociální politiky, tedy jedinec, kterému je potřeba pomoci,35 skutečně individuální ajeho situace má často velmi odlišný mix možných řešení.36

Různý metodologický přístup lze najít ve spíše popisných kapitolách (např. unových forem kooperace, kde jde ozdůraznění existujících tezí ajejich osvětlení vnovém kontextu sociální politiky), jiné metody jsou tam, kde se text věnuje např. Komunistickému manifestu (vdaných kapitolách je vždy na jejich začátku metodologický přístup nadnesen).

Co se týče teoretických konceptů, znichž lze ksociální politice přistupovat, sociální politiku je možné vnímat liberálníma očima, svoboda jednotlivce je vtomto pojetí klíčová. Spíše než oaktivní podporu asnahu orozvoj svých občanů, by měl stát usilovat oodstranění diskriminace pramenící zpodstaty společenského zřízení, čímž by zajistil rovné příležitosti pro všechny pro individuální rozvoj.37 Opakem je pak plně paternalistický až dirigistický přístup státu. Vprostředí moderní (demokratické) sociální politiky mají různé nástroje ve svém nastavení různorodý mix vlivu liberalismu či paternalismu. Výsledný mix je nutné také mít na paměti při analýze či hodnocení efektivity nástrojů.

Kniha vychází zrámce fungování EU,38 resp. vrámci státu střední Evropy jako členského státu EU. Některé principy jsou platné vjakékoliv lidské společnosti, jiné jsou ale specifické pro rámec, jaký známe zEU aze střední Evropy.39 Jiné rámce samozřejmě mohou mít jiné formy vztahů anakládání snimi. Přestože převažující tržní ekonomiky mají stejné (volná ekonomická soutěž firem iživnostníků, stát poskytující veřejné statky, vymahatelnost práva astátem garantovanou bezpečnost astát jako odvolací místo poslední instance pro hledání spravedlnosti), tak se samozřejmě některé klíčové faktory mohou lišit. Je zřejmé, že vněkterých zemích mohou mít například korporace takovou roli vekonomice, že zčásti mohou fungovat jako státní nástroj, aniž by byly plně vystaveny tlakům trhu akonkurence, někdy mohou stát inad zákonem. To může být příklad vněkterých korporativistických systémech, jak je znám zhistorie Evropy (než istátním organizacím daly principy adoptované vEU určitý řád), nebo zjiných zemí, kde jsou vrůzné fázi konvergence ktržní ekonomice. Obdobně ivíce odlišné ekonomiky nebo společnosti mohou mít jiné formy organizace hospodářství. Tato kniha se věnuje „produkci aužití produktu“ vpodmínkách tržní ekonomiky.40

Zajímavosti blízkého adalekého pohledu na sociální politiku

Existují idalší limity, které jsou důležité pro správné metodologické uchopení sociální politiky. Nejde olimity možné metodologie, ale limity samotné sociální politiky:

1.limit praktické sociální politiky (nedostatek prostředků, náročnost programů atd.);

2.limit vpodobě zábran, které mají jednotlivé části politického spektra, tedy „vnitřní“ ideologické zábrany (např. zda financovat na dluh, nebo spořit).

Někdy se ale praxe aideologie prolínají například vtezi, že spořit anezadlužovat se znamená jen zbrzdit tempo zadlužování. Zpohledu praktické fiskální politiky patří mezi hlavní limity (omezující tedy iideologické bariéry tvůrců hospodářské politiky) nemožnost zásadně změnit mandatorní výdaje, nutnost pracovat spředem daným podílem přerozdělování (který patrně ani vhorizontu několika politických cyklů nelze změnit odesítky p. b. domácího produktu, ale patrně jen ojednotky p. b. produktu sohledem na vývoj poměrové veličiny, čili HDP) amírou deficitu (který lze změnit skokově při celosvětových krizích, např. pandemie, ale jiné pohyby, např. směrem ke snížení, jsou otázkou řady let ařady politických cyklů).

Pozice policy-makerů ilustruje následující diagram, který je rozdělen bodem, kde se stýká výchozí pozice pro míru přerozdělování amíru deficitu.

Jde oto, že podstata ideologického středu je nikoliv mezi vysokou mírou svobody amalou mírou svobody, podstatou levicového apravicového přístupu, či mezi nulovým deficitem, resp. přebytkovým deficitem ana druhé straně velkým deficitem. Reálným „bodem obratu“ ve středu tohoto střetu je hranice např. 40% dluhu (kdo chce držet alespoň 40% úroveň dluhu je vnímán jako protržní „jestřáb“) aúrovně několikasetmiliardového deficitu. Od této aktuální úrovně se odvíjí boj olevicový apravicový přístup, stejně jako pojetí svobody, které nikdy nedosáhne pod úroveň současné míry regulace apřerozdělování.

Obrázek 1 Schéma – Teoretický ukazatel povahy ekonomiky amíry přerozdělování

Pozn.: Do tohoto typického Nolanova diagramu jsou vloženy specifické hraniční hodnoty – vpraxi stávající hospodářské isociální politiky není dělicí čárou 0% deficit, ale jeho stabilizovaná 40% hranice, se kterou bez zásasnějších sociálních otřesů nelze hýbat. Další hranicí je deficit na úrovni 3 až 4 % HDP, což je na hranici tzv. Maastrichtského kritéria, které je vnímáno jako znak zdravých audržitelných financí. Důsledkem je ale chronické padání do deficitů, kdy jako úspěch je vnímána tato vpodstatě se prohlubující hranice zadlužení (kompenzovaná jen představou istále rostoucím HDP) či mnohem horší, ale meziročně se zlepšující výsledek deficitu.

Zdroj: vlastní zpracování, inspirace tzv. Nolanovým diagramem (David Nolan Chart)

Výše uvedený diagram tedy ukazuje teoretické rozdělení, ale následující diagram ukazuje realističtější srovnávací pohled na reálné rozdíly hospodářských (sociálních) politik ve vazbě na reálné limity.

Obrázek 2 Schéma – Realistický ukazatel povahy ekonomiky amíry přerozdělování

Pozn.: Tento diagram je „reálnou“ podobou předchozího diagramu, cílem je ukázat, jak malé rozdíly jsou mezi přístupy jednotlivých ideologických konceptů.

Zdroj: vlastní zpracování, inspirace typickým tzv. Nolanovým diagramem (David Nolan Chart)

Na využití blízkého či vzdáleného pohledu lze narazit vpraxi, např. voblasti důchodového systému, kdy se zilustrace trendů, ato vpříliš blízkém pohledu, činí hospodářsko-politické závěry. Spotřebou zajistit zdroje se totiž pojí otázka udržitelnosti, tedy zda je potenciální nedostatek zdrojů dán realitou, či zda lze zjiného pohledu potřebu dalších zdrojů zpochybnit. Pokud se podíváme na nějaký ukazatel zblízka – třeba na saldo důchodového účtu, může se nám zdát velmi fluktuující spermanentní nutností jej dofinancovávat, neboť čas od času spadne do deficitu. To ilustruje následující graf (podrobněji ktématu viz kapitola věnující se PAYG).

Obrázek 3 Příjmy adeficit důchodového systému

Pozn.: Graf ilustruje příjmy systémů důchodů vČR asaldo, příjmy se zahrnutým saldem pak představují celkové výdaje důchodového systému.

Zdroj: MF ČR, Hospodaření systému důchodového pojištění, klistopadu 2023, https://www.mfcr.cz/cs/rozpoctova-politika/statni-rozpocet/hospodareni-systemu-duchodoveho-pojisten

1.2 Definice základních sociálních práv

Vobecné rovině jsou sociální práva souborem uzákoněných, ale ineuzákoněných standardů, které lidé vyžadují, asouborem cílů, které stát může nebo chce splnit. Ve výsledku je pak na politické diskusi apolitickém rozhodnutí, která práva stát lidem přiřkne anaplní.

Velmi racionálně se sociální politika vdemokratickém atržním prostředí odvolává nejdříve na osobní odpovědnost.41

Vprůběhu času se iniciativa pro boj schudobou42 měnila aměly ji na starosti různé subjekty či instituce, takže lze říci, že „… potírání chudoby (bylo) nejdříve prohlašováno za náboženské přikázání, pak za mravní požadavek, anakonec za zákonem danou povinnost“.43 Vprůběhu vývoje se pak objevovaly různé zárodky celospolečenských nebo alespoň zčásti centralizovaných záchranných systémů, jinými slovy různé snahy opotírání chudoby využívaly různé nástroje apostupy. Tato fáze „… byla nejobecněji charakterizovaná ve vztahu kchudinství (křesťanským) mravním imperativem, se vyznačovala snahou po vytvoření prvního celoplošného systému chudinské péče na bází dobrovolnosti azmíněného imperativu lásky kbližnímu. Vznik tohoto celoplošného systému byl vosvícensko-absolutistické době dozorován státní byrokracií apozději našel právní ukotvení vpříslušných článcích základních soukromoprávních kodifikací, především pak vobčanském zákoníku. (…) Západoevropské pojetí chudinství bylo definováno jako záležitost soukromé iniciativy aopíralo se především odobové liberální ekonomické teorie.“ 44 Vpodstatě jde opřechod od dobrovolného řešení motivovaného společenskou odpovědností po centralizovanou odpovědnost státu: „Vrakouských podmínkách probíhal jiný proces zrodu plošné chudinské péče, (…) vše mělo být nejdříve přenecháno jen lidumilnosti adobrovolné dobročinnosti ana konci bylo vše zákonem znormováno abřímě klasické chudinské péče bylo přenecháno teritoriální (politické) samosprávě anová dělnická otázka měla být řešena státem.“45

Vymezení sociálních práv je klíčové pro samotnou definici toho, co by měla sociální politika státu ajeho obyvatelům přinést. Od definice sociálních práv se odvíjí všechno ostatní, protože princip „mít právo“ dává standard pro přiřazování nároku na čerpání sociálních služeb adalších výhod sociálního systému. Voblasti sociální politiky neexistuje ve velké míře tzv. smluvní vztah, kdy by si lidé dle poptávky objednávali akupovali služby – vpraxi musí stát určit, kdo aza jakých podmínek má právo na služby apodporu, což je nejefektivnější způsob distribuce „produktů“ sociálního systému.

Některá práva, jak bylo zmíněno, jsou daná zákonem, často pak jejich zajištění znamená mandatorní výdaj. Jindy je právo velmi abstraktní, kdy je společnost (nebo politická strana, či koaliční politická většina) přesvědčena, že na něco by mělo být právo avýsledkem je určité opatření státu – např. poskytování veřejné služby, nebo vyplácení určitých dávek. Právo je na důchod, či jiné dávky, ale naopak právo není na dostupnost knih – přesto vnímáme jako společnost určité právo mít ve svém městečku (někdy ina větší vesnici) knihovnu, kterou zřizuje nějaká veřejná autorita.

Sociální práva samozřejmě koexistují voblasti, která je jinak vyplněná „trhem“. Nemusí být ale oba prostory (vymezený sociálními právy atržními mechanismy) vrozporu, mohu se doplňovat. „Moderní sociální práva tak přinášejí podřízení tržních mechanismů atržních cen sociální spravedlnosti. Význam tržně vyjednávaných kontraktů, které společnost rozdělují, je podřízen této nové formě vlastnictví, jež společnost naopak sjednocuje.“46 Lze též říci, že obě oblasti nemohou jedna bez druhé existovat, ikdyž se vůči sobě vymezují (minimálně vmístě středu si do určité míry konkurují – některé statky jsou zajištěny tržně, nebo skrze definici sociálních práv státem).

Na následujících dvou příkladech, na právu bydlet ana právu na internet, můžeme různé formy apřístup společnosti aveřejné autority knim, ilustrovat.

Právo na bydlení sice není ukotveno mezi základními právy, ale itak se bydlení prolíná zárukami, které stát poskytuje. Příkladem je nedotknutelnost bydlení:

„Obydlí je nedotknutelné. Není dovoleno do něj vstoupit bez souhlasu toho, kdo vněm bydlí.“47

Přesto, že všeobecně respektované právo bydlet tedy není včeském právním řádu přítomné, sociální politika na tuto potřebu (slovo potřeba je klíčové, protože sociální politika to nevnímá jako právo) reaguje poměrně intenzivně – vprostředí ČR má sociální politika hodně nástrojů – od dávek (příspěvek na bydlení, doplatek na bydlení) přes různé finanční nástroje (možnost odpočtu unákladů na úroky uhypoték, diskutabilní stavební spoření) až po samotné zajišťování ubytovací kapacity pro potřebné (byty využívané pro sociální účely vmajetku obcí aměst, podpora azylových domů anízkoprahového bydlení, dotování aspráva různých forem ubytoven). Přes toto relativně široké spektrum nelze přímo ovynutitelném „právu“ hovořit, protože pomoc subytováním není přímá ani nároková. Za splnění podmínek např. pro příspěvek na bydlení jej zájemce dostane, ale vhodné bydlení si musí zajistit sám. Stejně tak například azylové domy neubytují každého zájemce, jsou zde lhůty, často iomezená kapacita.

Otázkou pro sociální politiku je to, zda lze vůbec, kupříkladu někdy vbudoucnu (vpříhodných ekonomických podmínkách) takové právo uskutečnit.48 Je ale několik teoretických možností, jak právo bydlet zčásti ana různých vládních či samosprávních úrovních realizovat, např. mít vlastní státní veřejný bytový fond, který by měl dostatečnou kapacitu, protože nedostatečná kapacita by znamenala stav, jaký známe zřady zemí nyní, kdy existují státní (obecní, městské) byty, potřební se knim mohou, ale nemusí dostat.

Právo bydlet, realizované snahou využívat veřejný bytový fond, by znamenalo mít dostatečnou kapacitu na ubytování, zajistit krátké čekací doby. Velmi problematická otázka by byla samotná nárokovost – jak rozlišit, zda daný člověk si nemá raději připlatit auskromnit se vostatních životních potřebách abydlet vtržním bydlení? Zde by musel být, stejně jako to je nyní, rozhodovací akontrolní mechanismus, kdy by centrální autorita rozhodovala, zda daný zájemce má, či nemá nárok. Lze například stanovit hranici příjmu, pod kterou daný člověk má právo „dostat“ byt. Tím by se poptávka po této formě bydlení snížila. Jak víme, potřeby jsou nekonečné, proto by se takové testování příjmu mohlo kombinovat svhodnou výší nájmu. Vedle existence skutečně sociálních bytů by mohl existovat bytový fond, který by zájemcům poskytoval bydlení za tržní cenu (tj. za cenu obvyklou vdané lokalitě), nebo nějakým transparentním způsobem sníženou (např. o10 či 20 %). Klíčové je ale mít dostatečně velký fond ve vlastnictví (pod dohledem) státu, který by různé formy poptávky uspokojil.

Alternativou je též využití finančních nástrojů kpodpoře bydlení, např. formou stavebního spoření anásledných investic spodporou státu (arozhodně by byla nutnost účelovosti – stávající spoření lze využít na cokoliv, využití na bydlení není poskytovatelem podpory kontrolováno). Řešením by byly též jakési „dotované“ půjčky, byť vsoučasné době je podpora formou daňové úlevy na úrokové náklady pro lidi platící hypotéky. Oříškem by byl však mechanismus rozdělování – muselo by jít rovněž o„testovanou pomoc“, tedy ozkoumání, zda daný žadatel nemá jiné dostatečné zdroje. Muselo by být učiněno politické rozhodnutí, jaký například průměrný rozhodný příjem by byl prahem pro získání půjčky. Otázkou by byly rovněž problémy se splácením – jak intenzivně bude stát vymáhat půjčky od lidí, které vpodstatě pomohl zadlužit.

Výše zmíněné finanční podpory apříspěvky samy osobě nezajišťují dostatečnou nabídku bydlení, přestože inyní unich existuje průběžná valorizace normativů, aani to nemotivuje kdostatečné výstavbě. Stávající infrastruktura dávek ipro zajištění dostatečného bydlení je poměrně široká, ale vbytové krizi, kdy bydlení je vmezinárodním kontextu vČR drahé, patrně příliš nepomáhá (samozřejmě ale „hasí“ akutní sociální problémy).

Úvahy otom, zda je na bydlení právo, připomínají starší debatu ojiném právu, ato oprávu na internet. Vdobě, kdy se internet ukázal jako velmi efektivní informační nástroj, apřitom byla jeho dostupnost menší, též kvůli nedostatečně rozvinutým uživatelsky pohodlným technologiím, ale hlavně kvůli vysoké ceně, začalo se přemýšlet, jak jeho dostupnost zlepšit.

Obrázek 4 Graf – Používání mobilního telefonu podle pohlaví avěku

1.3 Slabá místa ekonomického poznání

Slabá místa:

1.4 Důvod A: Ekonom není (stále) mrtvý

Subjektivní omyly ekonomů

1.5 Důvod B: Metodologická břitva, nedostatek informací avýchodisko vexperimentech

Příklady změn

1.6 Důvod C: Konec ekonomie ještě nenastal