Přeložila Michaela Melišíková

Poznámka překladatelky: V textu byla použita citace z básně Elizabeth Bishopové Mapa v překladu Mariany Machové.

DIRTY DIANA

Copyright © 2024 by Jennifer Besser and Quiet Girl Productions

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2025

ISBN 978-80-249-5655-8

Pro Briana a Bena

Obrněné vozy snů, navržené tak, aby nám umožnily udělat tolik nebezpečných věcí.

Elizabeth Bishopová, báseň Spaní vestoje

Prolog

Venku je temná, hluboká a úplně jasná noc. Zavírám v našem stanu oči a snažím se usnout. Země je však studená a tvrdá, bolí mě z toho záda. Pevně semknu rty, aby mi nedrkotaly zuby.

Ve tvém spacáku určitě musí být tepleji.

Převalím se na bok, abych na tebe viděla. Je novoluní, světlo vydávají jen hvězdy. Díky nim se mi zbarvuješ do takového snového odstínu – máš hladkou kůži, až na místa, kde ti po těch třech dnech strávených v poušti narostlo strniště. Máš zavřené oči, tvář pootočenou k síťovému otvoru ve stanu a tvé plné a dokonalé rty se uvolněně usmívají, jako bys ve spánku pozoroval hvězdy. Určitě ti není zima, protože máš ruce vystrčené ze spacáku, vítězoslavně ti spočívají podél těla. Tvoje obnažená svalnatá hruď pravidelně stoupá a zase klesá.

Přestože od našeho milování uplynulo teprve několik hodin, mně se to zdá jako celé roky.

Byla jsem připravená na to, že dny v poušti budou horké a noci chladné – přinejmenším jsem poslouchala a přikyvovala, když jsi mě varoval. Teď už vím, že být připravená a poslouchat není totéž. Podcenila jsem počasí, stejně jako jsme dnes oba podcenili ty rozeklané kopce, které nás obklopovaly. „Tamten vrchol není až tak vysoko,“ říkali jsme si. „Vyšlápneme si ho.“ A tak jsme se vydali na cestu. Šlapal jsi do kopce, jako by ti slunce vůbec nevadilo, a kdybys šel beze mě, postupoval bys mnohem rychleji.

Poblíž vrcholu jsme objevili vchod do nějaké jeskyně. Nahlas jsem přemýšlela, co asi tak uvnitř žije. „Možná rys,“ pokrčil jsi rameny. „Aha, prima.“ Ustoupila jsem o krok dál.

Zavrtám se hlouběji do spacáku a přeju si, abych měla po ruce ještě jednu vrstvu oblečení. Ve tvém spacáku je určitě mnohem příjemněji. Představuju si, jak se do něj zachumlám. Nejsem si ale jistá, jestli by ti nevadilo, že tě probudím. Náš vztah je tak nový, že musím neustále všechno zvažovat, aby sis něco třeba nevyložil špatně – probuzení by mohlo signalizovat, že nerespektuju hranice a důležitost trochy vlastního prostoru, který vykompenzuje intenzitu naší fyzické blízkosti. Tyhle začátky jsou sice okouzlující, jenže zrovna tak i ošemetné a nejisté.

Poslední tři dny je to takhle vzrušující, oba nás vyburcuje i ta sebemenší věc – pomalé popotáhnutí z jointa nebo ramínko podprsenky, které mi sklouzne z ramene. Každou chvíli vzhlédneme od práce, abychom se přistihli, jak na toho druhého zíráme.

Přetáhnu si rukávy trička přes dlaně, abych se trochu zahřála, a skrz síťovanou střechu stanu civím na hvězdy. Myslím na strmou skalnatou stezku, na vchod do jeskyně. A na toho rysa.

Vzpomínám si na vlněnou čepici, kterou jsem bezstarostně nechala u táboráku. Najednou mě napadne, že bych tím mohla vyřešit svou nespavost. Zahřeje mě. Musím ji mít.

Vyklouznu ze spacáku, přičemž dávám pozor, abych tě nevzbudila, rozepnu zip stanu a tiše se vplížím do noci.

Vzduch je mrazivý. Zatímco šmátrám po čepici poblíž skomírajícího ohýnku, odněkud zblízka hlasitě, ale ostražitě zahouká sova. Oheň ozařuje stromy na okraji našeho tábořiště, kolem nohou mi proběhne ještěrka. Vylekám se tak, až se rozesměju.

Zhluboka se nadechnu, útěchu najdu v dohořívajících uhlících, k nimž natáhnu ruce, abych se zahřála. Ramena se mi uvolní a já vstřebávám ten klid kolem sebe.

„Diano!“ Při zvuku tvého hlasu poskočím. Chytneš mě za ramena a přitáhneš si mě k sobě. Paprsek tvojí baterky osvětluje stromy, tančí po nich, až se zastaví na páru očí – jsou lesklé a jasné, zírají přímo na nás. „Pojď zpátky do stanu.“

Zalapám po dechu a pomalu odstoupím. To zvíře nás sleduje.

Zevnitř stanu svítíme skrz okno tak dlouho, dokud se to dlouhé kočkovité tělo nevydá do noci směrem ke kopcům.

„Myslíš, že se vrátí?“

„Buď v klidu,“ řekneš, ale srdce nám oběma stále buší. V tichu si prohlížíme jeden druhého – oči máme vykulené a ostražité, těla strnulá. Napětí prolomí nejdřív můj smích, pak i tvůj.

„Pořádně jsem se vylekal,“ prohlásíš.

„Já taky.“

Stan je malý, ale vzdálenost mezi námi je najednou příliš velká. Tvé oči těkají z těch mých na má ústa. Prohlížím si tvůj krk, silné svaly tvých paží, tvou tvář.

Když se naše rty setkají, uvědomím si, že se třesu. Tvoje ústa jsou teplá a slaná a my se líbáme, dokud oba necítíme teplo sálající z mého těla. Stáhnu si tričko. Posadíš se, abys v bledém světle mohl obdivovat křivky mých měkkých žádoucích ňader.

Rozepneš si spacák a rozložíš nám ho jako deku. Lehneme si na záda, oba jsme od pasu nahoru nazí a jemně se dotýkáme jen rukama. Snažíme se zpomalit extázi, kterou nám tato chvíle přináší.

„Já se zítra nechci vrátit do města,“ hlesnu. Když se vrátíme, říkám si, všechno se vypaří, včetně nás.

Pozoruju noční oblohu, ale ty mě příliš rozptyluješ. Když se k tobě otočím čelem, už jsi nakloněný tak, abys mi viděl do obličeje. Lehneme si na bok a ty si mě k sobě přitáhneš. Tvoje kůže je teplá, jako by ses vyhříval na slunci.

Stáhnu ti pas kalhot přes boky a pak se o tebe otřu holou kůží na břiše. Cítím, jak ti tvrdne penis.

Vezmu ho do ruky a ty zasténáš. „Kde to jsem?“ ptáš se.

Usměju se a stisknu ho ještě pevněji.

„A co to děláme?“

Zasměju se. „S našimi životy, nebo v tuhle chvíli?“

Políbíš mě a jemně mě kousneš do spodního rtu. „Obojí.“

„Kempujeme.“ Pak dodám: „A taky si to tu rozdáváme. Ostošest.“

„Hmm, aha,“ zamumláš a nepřestáváš mě líbat.

„A možná se zašíváme před světem.“ Přehodím přes tebe nohu a pak tě zakryju celým tělem. „Nebo nás možná nikdo nehledá.“ Možná nás hlídá jen ta sova.

Tvoje ruce mi sjíždějí po zádech a vklouznou mi pod kalhoty. „Tohle musíme sundat,“ řekneš.

Usměju se a nadzvednu boky, abys mě mohl svléknout. „A tohle rozhodně taky,“ dodáš a společně stáhneme moje kalhotky, takže jsme už oba nazí.

„Ještě je ti zima?“

Místo odpovědi jen lehce roztáhnu nohy, abych se mohla otřít nejteplejší a nejjemnější částí svého těla o tvůj vztyčený penis.

S rozkoší zakloníš hlavu a sevřeš mi boky. „Rád se s tebou zašívám.“

„Já taky.“ Políbím tě na strniště na tváři. Přitáhneš si mě ještě blíž a náš stan naplní zvuk tvého hrdelního sténání. Ta-ky se tu do sebe zamilováváme, dodám, ale jen v duchu.

Obtočím nohy kolem tvých a pak se smýknu podél tvého těla. Potřebuju tě v sobě. Už to není jen touha, ale i potřeba. Posunu se o něco výš a nakloním pánev dopředu, aby do mě vnikla špička tvého penisu. „Počkej.“ Držíš mě za boky. „Nejdřív se tě chci dotýkat.“

Jemně si na mě lehneš a předloktími se opřeš o zem vedle nás. Roztáhnu nohy o něco víc. Ale ty zavrtíš hlavou, že ne. „Nehýbej se.“ Přitiskneš mi zápěstí nad hlavu. Projede mnou vlna horka a já se pod tebou posunu v naději, že v sobě ucítím, jak jsi tvrdý. Znovu zavrtíš hlavou. „Ani hnout,“ zašeptáš.

Pustíš moje zápěstí a sjedeš mi rukama po bocích. Svoje ruce mám volné, ale nechávám je přesně tak, jak jsou. Zavřu oči. Oba jsme teď někde jinde, vznášíme se v jakési horečna-té tmě, kde jsou tvé pokyny směrem do hlubin naší rozkoše tím jediným, na co se dokážu soustředit.

Líbáš mě na krku těsně nad hrudníkem, hladíš mě po prsou. Pak mě políbíš na bradavky. Pod tvými rty se okamžitě vztyčí. Vklouzneš do mě dvěma prsty a já vím, že cítíš, jak jsem vlhká. Nemůžu si pomoct, moje ruka se chytá té tvé. „Prosím,“ zašeptám. „Chci tě ošukat.“ Ty ale necháváš ruku tam, kde je, a pomalu kroužíš prsty.

„Chci tě v sobě,“ pokračuju.

„Věř mi.“

Při zvuku tvého hlubokého, hladového hlasu ve mně narůstá plnost, tlak, který můžeš uvolnit jen ty. Nebo je to možná tím, že se do mého těla ještě nikdo nepokusil proniknout tak důvěrně jako ty.

Čím jsem plnější, tím víc se chci vykroutit. Bojuju s nutkáním zatahat tě za ruku. Něco ve mně se probouzí. Přemítám, jestli to zmizí, nebo to naopak zesílí.

Ono to ale vážně mizí a já se snažím popadnout dech.

„Vydrž takhle,“ zašeptáš mi do ucha.

Prohnu se v zádech a přitisknu se k tobě silněji. Tvoje strniště mi poškrábe tvář. To něco se zase vrací a tentokrát je to intenzivnější. Ústa se mi otevírají a já dýchám rychleji a usilovněji.

„Věř mi,“ řekneš. „Jsi už blízko.“

Moje boky se pohybují proti tvojí ruce a vybízejí tě, abys přitlačil víc, setrval déle, abys pokračoval, dokud se přitisknutá k tobě nerozplynu.

„Jsi tak blízko,“ opakuješ, jako bys znal moje tělo lépe než já.

Pohybuju se proti tobě, až se málem roztříštím. „Už budu.“ Když to prohlásím nahlas, dám tím svému tělu svolení. Zakloním hlavu a zakřičím do pouštního nebe.

Usměješ se, hladově mě políbíš a já v tu chvíli vím, že jsme ještě neskončili.

Celé tělo se mi chvěje. „Co to bylo?“ ptám se.

Ty se jen usměješ a mezi polibky se mě zeptáš: „Můžu si to s tebou teď rozdat?“

Moje tělo je tvoje. Můžeš si s ním dělat, co chceš. Přikývnu, lehnu si do teplého spacáku a roztáhnu před tebou nohy. Stehna se mi stále chvějí. Vstoupíš do mě rychle a já si uvědomuju tvou mohutnost. Stáhnu se kolem tebe, jako bych tě prosila, abys zůstal. Nikdy neodcházej.

Chytneš mě za ruce a propleteme si prsty rukou zarytých do tvrdé země.

„Bože, ty jsi tak úžasná,“ zašeptáš.

Přetočím se na tebe, takže jsou teď moje nohy obtočené kolem tvého pasu. Ty se také posadíš a položíš mi ruce na záda. Vezmeš do úst moje prso, koušeš mi bradavku a pak ji saješ, jako by ses chtěl omluvit. Zvedám a spouštím boky, zatímco se do mě noříš hlouběji. Pohybujeme se společně, čím dál tím rychleji.

Zakloním se a ucítím zvláštní šimrání na krku. Je to teplé. Příliš teplé. Rukou ten pocit odmávnu.

Posadím se více zpříma a soustředím se na tebe. Vnímám naše těla, tvou kůži, která se dotýká té mé, užívám si, když si to s tebou takhle rozdávám.

Teď mě to zašimrá na tváři. Spíš jako nepříjemný vítr. I ten odmávnu. Pohybuju se proti tobě, ale tlak našich těl, která do sebe zapadají, zmizel. Cítím pod sebou tvrdou zem – jsem na tobě, měla bych přece cítit tebe. Do tváře se mi vrací podivný, nepříjemný vánek, který mou pozornost od tebe odvádí.

Podívám se dolů, ale ty se odvrátíš. Nevidím ti do tváře.

Přivřu oči a vrátím se ke svému tělu, do vln proudící rozkoše. Zoufale se chci vrátit k tomu žáru mezi námi. Najednou jsem ale kdesi jinde. Otevřu oči. Dívám se přímo do tváře svého manžela, který spí vedle mě. Nejsem ve stanu ani pod hvězdami. Jsem v naší ložnici, pod nažehlenou proužkovanou přikrývkou. Žár, který cítím, není moje vlastní touha, nýbrž manželův teplý zatuchlý dech na mé tváři. Pokaždé, když vydechne, vydává zvuk jako malá pumpička na kolo, která usilovně nafukuje obrovský záchranný člun.

Zabořím obličej do polštáře a chci se vrátit do snu, do stanu, do té chladné hvězdnaté noci.

Nemá to ale smysl. Už jsem vzhůru.

Dallas, Texas

Nyní

Kapitola 1

V našem domě je místnost, do níž chodíme jen zřídkakdy. Je to třetí ze tří ložnic, malá, ve tvaru dokonalého čtverce. Pokoj, kde nikdo nepřespává. Je to také jediná místnost, kde jsme ještě ponechali huňatý, krémově bílý koberec, který tam položili předchozí majitelé.

Přišli jsme sem s Oliverem hledat aspoň kousek balicího papíru, do něhož bychom mohli zabalit malou plastovou mořskou pannu, kterou s naší dcerou Emmy vybral k narozeninám pro její nejlepší kamarádku. „V obchodě by ti ji zabalili,“ podotknu. Nemůžu si pomoct. „A zadarmo.“

Pohlédne k přeplněné skříni. „Museli jsme odtamtud rychle zmizet, než Emmy stihne něco čmajznout.“

„Olivere.“ Zasměju se. „Tohle se stalo jenom jednou. Skoro před rokem.“ Když bylo naší dceři pět, u pokladny v obchodě ukradla balení žvýkaček, načež se v autě snažila vyfouknout bublinu a tvářila se při tom jako úplné neviňátko.

„Je to zlodějka, Diano. Chladnokrevná kleptomanka.“ Oliver se usměje, vycouvá z místnosti a nechá mě, ať ten balicí papír najdu sama.

Na začátku jsme s Oliverem snili o tom, že by tento pokoj mohl být naší společnou pracovnou. Na to, aby si tam mohl zřídit pořádnou dílnu, jeho rozměry sice nestačily, nicméně sem odpoledne svítí slunce a vešel by se sem takový kreslicí stůl, jaký si vždycky přál. A já bych zase měla místo na stojan a barvy.

Když jsme se seznámili, bylo mi šestadvacet a žila jsem v jednom zchátralém domě v Dallasu se sedmi spolubydlícími. Všichni jsme se snažili předstírat, že patříme do jakési umělecké komuny. Říkali jsme tomu „družstvo“, ale ten dům se spíš hodil na večírky, po nichž nikdo nikdy neuklízel. Jednou jsem odhodlaně vylepila tabulku s kolonkami pro zapisování úkolů v domnění, že se tím všechno napraví. Jenže místo toho, aby si do ní spolubydlící zapsali vlastní iniciály, se u položky toalety objevilo jméno Matthew McConaughey a u kuchyně zase duch sira Aleca Guinnesse.

Uprostřed nejparnějšího léta někdo nechal v rozbitém drtiči odpadu syrové maso, kvůli čemuž se nám tam namnožili červi. Začala jsem si tedy schovávat jídlo ve svém pokoji. O odpoledních jsem se bavila tím, že jsem kreslila dům a svoje spolubydlící, přikrášlené a trochu groteskní. Několik kreseb jsem poslala kamarádovi Barrymu do Santa Fe a další své nejlepší kamarádce Alicii, která studovala na filmové škole v New Yorku. Podepsala jsem je Hříšná Diana, protože přehnané historky o mých nechutných dobrodružstvích v našem družstvu Barryho děsily a Alicii rozesmávaly. Oba mi odpovídali formou dlouhých, milých dopisů a Alicia jednou poslala jen vzkaz přilepený na čisté kuchyňské houbičce, na kterém stálo: „Jestli mám poslat pomoc, dvakrát mrkni.“

Jednou večer jsem se v restauraci, kde jsem pracovala jako servírka, otrávila jídlem pro zaměstnance. Musela jsem se schovat v koupelně v přízemí našeho družstva. Moji spolubydlící pořádali večírek, a zatímco jsem ležela na studené kachlíčkové podlaze se svými dlouhými tmavě blond vlasy přilepenými ke zpocenému obličeji, modlila jsem se, ať už je s tím zvracením konec, protože mě ti pařmeni na záchodě museli překračovat. Schoulená u vany jsem si všimla, že na její okraj někdo popisovacím fixem načmáral graffiti. Jednalo se o docela vyvedenou malůvku Barta Simpsona na skateboardu, k níž někdo jiný složil básničku: Sedím si tu s roztaženýma půlkama, porodil jsem asi ježka s maxibodlinama… Hlava se mi mohla rozskočit bolestí a já si v tu chvíli pomyslela: Zní to pěkně. Ale napsal to totální magor. Druhý den jsem si začala hledat nové bydlení.

Prohlédla jsem si pět garsonek, do kterých zatékalo a divně to v nich páchlo, až jsem došla k poslednímu místu na seznamu. Dům se nacházel v šedé štukové budově v klidné ulici s několika jásavě růžovými keři podél vchodu.

Před domem seděl chlapík, který mechanicky zabíjel poletující komáry. „Paní Reeceová?“ Složil rozečtené noviny do dokonalého čtverce, vstal a zastrčil si je do kapsy kalhot. V plisovaných khaki kalhotách a košili mátové barvy působil daleko starší, takže teprve když jsem se k němu přiblížila, došlo mi, že budeme přibližně stejného věku. Měl husté hnědé vlasy, široká ramena a modrozelené oči, které vypadaly tak, jak jsem si představovala jezero na Středozápadě na vrcholu léta – žádné rozbouřené vlny, jen teplá třpytivá voda.

Omluvila jsem se za své zpoždění. „Nastoupila jsem do špatného autobusu. Vlastně dvakrát. Vystoupila jsem ze špatného autobusu, abych chytila ten správný, jenže pak jsem se vrátila do toho špatného.“ Pátravě jsem se mu zahleděla do tváře a do těch laskavých očí. Představovala jsem si, jak bych ho nakreslila: dokonale rovný nos, jeho pohled zpod svraštělého obočí, nad hlavou komiksová bublina: Proboha, co je tohle zač? Ve skutečnosti se ale v jeho tváři neobjevila ani stopa odsudku. Nehnul brvou. Odhrnula jsem si ofinu z čela a přála si, abych si místo toho rozcuchaného drdolu bývala umyla vlasy. „A pak ve třetím autobuse nefungovala klimatizace, takže i když jsem jela v tom správném, rozhodně jsem měla pocit, že…“ Konečně nepatrně svraštil obočí. „Byl to ten správný autobus,“ zakončila jsem svou historku, „ale připadal mi jako ten špatný.“

Odmlčel se, jako by mě chtěl nechat vydechnout. „Já jsem Oliver Wood. Přišla jste se podívat na byt 4B?“

„Přesně tak. Já jsem Diana.“

Potřásli jsme si rukama a já ho následovala k výtahu. Bylo tam tak těsno, že jsem se ramenem dotýkala jeho bicepsů a cítila jsem jeho lehkou a svěží vodu po holení. Když se dveře zavřely, naklonil se dopředu a třikrát stiskl tlačítko ve čtvrtém patře. Nic se nestalo. Mlčky jsme čekali a on to zkusil znovu. Pořád nic. Zdálo se, že ho to vyvedlo z míry, takže jsem poskočila a výtah se s trhnutím probudil k životu.

„Díky.“ Odkašlal si. „Žijete v Dallasu dlouho?“

„Ani ne. Přibližně rok.“

„Ne. Maluju.“ Ve výtahu bylo horko a ticho, proto jsem dodala: „Právě jsem vydala knihu.“

„Vážně?“ Povytáhl obočí, jako by ze mě měl upřímnou radost. „Budu si muset jeden výtisk pořídit.“

„Snadno ho asi nenajdete. Knihu mi vydalo jedno malé místní vydavatelství.“

„Aha.“ Jeho zklamání mě překvapilo.

„Mohla bych vám ji poslat.“

Ta kniha byla důvodem, proč jsem se vlastně ocitla v Texasu, poté co mě jeden vydavatel povzbudil v práci, a dokonce mi našel pokoj v tom našem družstvu. Představovala jsem si, co by se mohlo stát, kdybych v tom malém výtahu vytáhla jeden výtisk a společně s tímto zdvořilým cizincem jsme listovali mými ilustracemi, z nichž některé zobrazovaly ženy v různých stavech sexuální touhy. Doplňovaly je rozhovory, které jsem o nich sepsala.

„Moje teta taky maluje,“ ozval se Oliver.

„Fakt?“

„Většinou portréty. Svého psa.“ Ztišil hlas, jako by byla někde poblíž. „Působí trochu děsivě. Ale když o tom tak přemýšlím, její psi jsou docela děsiví, takže je možná talentovanější, než si myslím.“

„Možná.“ Usmála jsem se a cítila, jak se vedle mě uvolnil v ramenou.

Oliver mi ukázal dveře bytu, pak vytáhl z brašny obrovský svazek klíčů a zkoušel jeden po druhém, až mu zrůžověly špičky uší. Nakonec se ozvalo cvaknutí a on si povzdechl. „Dobré zabezpečení, že ano? Sem se nedostane ani sám nájemník.“

Byt nebyl nic moc: čtvercová místnost se dvěma malými okny, z jednoho byl výhled na parkoviště a z druhého jste se dívali na záhon růží. Skromný kuchyňský kout s malou ledničkou, elektrickou troubou a dřezem. Oliver se podíval do svých papírů a zvolal: „Samé nové spotřebiče!“ Pak otevřel ledničku a objevil v ní poloprázdnou láhev kečupu, sklenici majonézy a pivo Coors Light. „A podívejte se na to vybavení!“

Když jsem se zasmála, ulevilo se mu. „Provedl bych vás tu víc, ale ono vlastně stačí jenom se tady otočit kolem dokola,“ pronesl. „Ne že by na tom bylo něco špatného. Míň věcí k uklízení?“

Vzpomněla jsem si na poezii psanou permanentním fixem a lepkavou podlahu v koupelně. „Mně se to líbí.“

„Voda a svoz odpadu jsou v ceně. Koupete se ráda?“

„Ano.“

„Bezva. Já taky.“ Otevřel dveře přímo naproti nám a pak zbledl, když uviděl velikost koupelny, do které se sotva vešel záchod, natož vana. „Mně tohle vážně moc nejde.“

„Ve skutečnosti je to ten nejhezčí byt, jaký jsem dnes viděla.“

„Jo, ale vy si zasloužíte vanu.“ Důvěrnost té věty nás oba zaskočila a Oliver se začervenal.

„Ta kuchyňka je rozhodně nejlepší z těch, co jsem dnes viděla.“

„Vaříte?“

„Vůbec.“ Měla jsem dojem, že ani jeden z nás nechce, aby prohlídka domu skončila, takže jsem otevřela ledničku a sáhla po pivu. „Oceňuju to vybavení.“

Znovu se usmál, vzal mi láhev z rukou a otevřel ji jedním z mnoha klíčů na svém svazku. Pivo, které bylo studené a lahodné, jsem mu podala zpět, abychom se o něj podělili. „Přinesla bych vám sklenici, ale…“ Rukou jsem máchla po prázdné kuchyni. „Nemohli bychom si sednout na můj imaginární gauč?“

Zvažoval moje pozvání, nebo spíš přemýšlel, co jsem vlast-ně zač, a já si při tom představovala, jak se nad našimi hlavami objevuje zvukový efekt ohlušujícího ticha ve stylu japonských komiksů manga. Oliver si pohrával s pivem v ruce. Pak mávl směrem ke stěně, kde měl být gauč. „Nečekal jsem, že si vyberete třešňově červenou kůži, ale vypadá to tu hezky.“

Zasmála jsem se. „Hodí se k těm makramé podtáckům, které jste mi upletl.“

Seděli jsme na podlaze a podávali si pivo sem a tam. Poslední oranžové sluneční paprsky se nořily pod západní okno, ale ani jeden z nás se nepohnul, aby rozsvítil světlo, a místnost potemněla.

Přejela jsem prsty po pečlivě vyluxovaném koberci. „Je vidět, že ten koberec byl nedávno čištěný. Děkuju.“

Výraz v jeho tváři zvážněl. „Musím se ti k něčemu přiznat. Já vlastně nejsem makléř. Tahle budova patří mým rodičům. Connie, která tu má prohlídky obvykle na starost, musela vyzvednout svoje děcko, takže jsem se nabídl, že to udělám já.“

Ulevilo se mi, že jsme se oba měli k čemu přiznat. „Abych řekla pravdu, já si tenhle byt stejně nemůžu dovolit. Mám dost peněz na první měsíční nájem a kauci. Ale nemůžu ty peníze zaplatit takhle dopředu.“ Opřela jsem si hlavu o zeď. „A moje platební morálka taky není nic moc.“

Zatímco jsem mluvila, jeho pohled těkal mezi mýma očima a rty. „Máš práci? Myslím kromě malování?“

„Pracuju jako servírka. V Momo’s.“

„V tom podniku s gangsterskou tematikou třicátých let? Tam, kde nutí servírky říkat ‚že váháš‘ pokaždé, když jim zákazník poděkuje?“

„Přesně tak.“ Zvedla jsem ruce, jako bych se vzdávala. „Znáš to tam?“

Zavrtěl hlavou. „Viděl jsem to ve zprávách. Není ten majitel náhodou sexuální delikvent?“

„Hmm,“ zamyslela jsem se. „To by dávalo smysl.“

„Oukej.“ Oliver sklonil hlavu. „Takže já teď budu věnovat svůj volný čas tomu, abych ti našel novou práci.“

„Děkuju.“

Naklonil se ke mně a jemně mě šťouchl do ramene. „Že váháš.“

***

Když jsme se o osm let později stěhovali do domu se třemi ložnicemi v naší dallaské čtvrti, už jsem čekala Emmy. Několik následujících měsíců jsme strávili přípravami na miminko, rozhodováním o tom, jakou barvou vymalujeme pokojíček, a lámáním si hlavy nad tím, jak smontovat nábytek IKEA. Oliver, který za normálních okolností dokázal vyrobit krásný dřevěný nábytek úplně sám, byl z montážního návodu stejně zmatený jako já. „To nemůže být správně,“ řekl a otočil stránky vzhůru nohama a zase zpátky. „Nechybí nám nějaká součástka?“

Pak se Emmy narodila a s ní přišly bezesné noci a záchvaty zdrcující úzkosti, které se střídaly s čistou radostí a nekonečnými horami špinavého prádla.

Teď je jí šest let a tenhle pokoj je plný plastových úložných boxů nacpaných hračkami pro batolata, na které je už moc velká, oblečením, z něhož vyrostla, a obrovskou sbírkou panenek značky Madame Alexander, z nichž má Emmy noční můry, ale Oliver se to bojí říct své matce. Boxy jsme označili popiskem NA CHARITU a znovu a znovu si slibujeme, že se jich příští víkend zbavíme. Teď už je to takový náš rodinný žertík. O večerech, kdy padneme do postele a jeden z nás dostane žízeň, ale je líný se pohnout, řekne: „Když mi přineseš sklenici vody, přísahám, že ty boxy odvezu na charitu. Zítra.“

V těch boxech ale žádný balicí papír není. Protáhnu se mezi dvěma plastovými věžemi, abych se dostala ke skříni v zadní části místnosti. Rozsvítím a prohlížím si police. Najdu tam náhradní přikrývky, vyfouknutou nafukovací matraci svinutou do ruličky a starou krabici na nářadí, ve které jsou náhradní štětce. U stěny je naskládáno několik starých pláten – olejomalba modrých květin a plážový výjev, které jsem před lety namalovala na večerním kurzu.

Zanořím se hlouběji do skříně. Za bednou s nářadím zahlédnu otlučenou červenou krabici od bot. Úplně jsem zapomněla, že ji tam schovávám. Je oblepená malířskou páskou, kterou rozříznu pomocí škrabky. Uvnitř objevím starý diktafon a dvě řady mini kazet. Každá je označená křestním jménem: Jess, Claudia, Brynn, Theresa a tak dále. Vrací se mi známý pocit – jako by mi procházelo něco nekalého. Pod krabicí od bot je staré portfolio napěchované skicami, všechno jsou to portréty žen promlouvajících na kazetách, které měly být jednoho dne začleněny do mé druhé knihy. Najdu profil ženy zírající z okna, jiná se opírá v křesle a rukou si sahá za zátylek. Kreslila jsem je narychlo silným uhlem.

Když jsem se přestěhovala do Dallasu, redaktorka, se kterou jsem pracovala na své první knize, mě brávala na kulečník a opíjela se nízkokalorickým pivem. Zpod těžkých víček hovořila o mé vlastní knize, jako bych o ní slyšela poprvé. „Dokonalý průsečík kroniky a umění,“ říkávala a já jen kývala hlavou, protože jsem nevěděla co dodat.

Moje redaktorka se několik týdnů po vydání knihy přestěhovala do Michiganu a do práce se už nevrátila. Na její místo nastoupil její asistent, mladý kluk s tichým hlasem, který byl plachý a rozpačitý a na osobní setkání ho moc neužilo. Poslala jsem mu několik nápadů na druhou knihu, ale on mi řekl, že mé kresby jsou sice hezké, ale příliš nevýrazné. „Zkuste najít tu kuráž, pořádně se do toho ponořit, jo?“ V den, kdy mi Oliver ukázal ten byt, jsem do toho ponořená už byla, velmi pomalu a celé měsíce. Vytáhnu ze skříně krabici s kazetami a posadím se na podlahu mezi dva úložné boxy, což je prostor dost velký na to, abych si před sebe natáhla nohy, ale příliš malý na to, abych se tu cítila schovaná. Probírám se kazetami jednou po druhé. Všechny ty rozhovory jsem si odložila a už se k nim od té doby nevrátila.

Vytáhnu kazetu s popiskem Jess a vložím ji do diktafonu. Stisknu tlačítko pro přehrávání a uslyším její hlas:

Byl vysoký. A jako by to stačilo k tomu, aby měl i vysoké sebevědomí. To je všechno. Byl prostě vysoký. Dovedeš si to představit? Ženská to musí mít všechno dokonalý, aby se cítila aspoň trochu dobře, ale přitom jemu k tomu stačila ta výška. Výška, pěkný ramena a my všechny si hnedka pomyslíme: „Oukej, no jo, s tím bych se vyspala.“ Já jsem si to ale popravdě neříkala: Vyspat se s barmanem? Ne, sex na jednu noc není nic pro mě. Jenže pak se to stalo, najednou jsem byla single – no dobře, dostala jsem nedávno kopačky – servírka, co roznáší koktejly v neznámým městě, snažila jsem se působit suverénně. V práci jsem s tím nikdy neměla problém, protože tam bylo vždycky plno a všichni si zoufale chtěli objednat pití, takže i když jste je obsluhovali, měli jste nad nimi vlastně jakousi moc. Když se nějaký zákazník choval hrozně, prostě jsem ho celý večer ignorovala a přiměla ostatní holky, aby ho ignorovaly taky. No, každopádně tenhle kluk byl docela ucházející barman a flirtoval se všemi servírkami v podniku. Mohl se vyspat s každou z nás, dokonce i s hosteskou, a ta přitom měla přítele. Celý večer, když jsem během směny nosila jeden tác s pitím za druhým, jsem si říkala, že bych se chtěla vyspat s někým, koho neznám. S někým, kdo mě svým tělem naprosto překvapí. A až se mě dotkne, nebudu vědět, jaký to bude a co bude následovat.

Když jsem mu podávala objednávky, napsala jsem třeba: Vodka se sodou. Skotská s ledem. Vypadněme odsud.

Celý večer jsme si z toho dělali legraci. A moje vzkazy byly čím dál odvážnější.

Martini s twistem, bez ledu. Jak to u tebe vypadá? Chceš mi to ukázat?

Anebo třeba: Dvě stelly. Margarita s ledem. Sex on the Beach – ach, to je hned. Samý takový hloupý řečičky, víš? Oba nás to ale pobavilo.

A pak byly dvě hodiny ráno, my měli padla a hudba přestala hrát. Rozsvítili ty jasný stropní světla a já myslela, že je ta atmosféra fuč. Ale zatímco jsem uklízela, cítila jsem, jak mě pořád pozoruje. Měl jasně modrý oči, který i při rozsvícených světlech působily dovádivě. A jakmile jsem skončila s vybíráním spropitnýho, ucítila jsem jeho ruku na svých bedrech, což ve mně vyvolalo takový očekávání, jako že se to fakt stane.

Když jsem se k němu otočila, vzal mě za ruku a odtáhl mě na ulici. Pršelo, ale nějak jsme sehnali taxík, takže to tak možná mělo být. Naskočili jsme hrozně rychle dozadu a pak v tý tmě se moje ruce ocitly v jeho kalhotách a ty jeho pod mým tričkem… Nepamatuju si jeho jméno – fakt nekecám –, ale pamatuju si, jak mi sahal pod podprsenku. Měl studený ruce, ale bylo to příjemný, jako by se celý moje tělo probouzelo. Nejradši bych se svlíkla hned tam, abych se mu mohla ukázat. Aby se mě mohl všude dotýkat. Abych viděla, jak se cítí. Chtěla jsem, aby se dotýkal každičký části mýho těla –

„Diano?“ ozve se z chodby Oliver a já nadskočím. Vypnu diktafon a strčím si ho do kapsy. Pak zavřu víko krabice od bot s kazetami a zahrabu ji hluboko do koše s Emmyiným dětským oblečením.

Oliver se objeví ve dveřích. „Podařilo se ti najít ten balicí papír?“

„Ne.“ Zavrtím hlavou. „Nějaký koupím, až půjdu ven.“

Podá mi cestovní hrnek s kávou a obejme mě kolem pasu.

„Děkuju.“

„To je maličkost.“

Přitiskne se mi ke krku. „Krásně voníš.“

Místo aby se mé tělo uvolnilo, cítím, jak se napíná.

Přitáhne si mě blíž a podívá se na dveře. „Emmy ještě tvrdě spí.“

Snažím se vnímat každou část svého těla a přeju si, aby tam byl ten správný pocit… jenže jakákoli touha oplatit mu jeho náklonnost je nedostižitelná. S úsměvem se odtáhnu.

„Copak?“ zeptá se.

„Jak to myslíš, ‚copak‘?“

„Díváš se na mě tak nějak divně. Zíráš.“

„Nezírám.“ Ale ano, zírám. Dívám se konkrétně na chlupy, které mu vykukují z levé nosní dírky. Přestaň civět na ty chlupy. Soustřeď se na jeho laskavé oči. Na hrnek kávy, na ty ruce, na horkou páru.

Oliver si otře bradu, jako by mu na obličeji ulpěly zbytky jídla.

„To jenom, že máš… tyhle chlupy.“ Ukážu na jeho nos. „Tady.“

„Sakra.“ Zasměje se. „Stává se ze mě můj otec. Zastřihnu si je tím strojkem, cos mi dala, slibuju.“ Jedním prstem si přejede po nose a snaží se zatlačit chloupky zpátky dovnitř. „Lepší?“

Venku třikrát rychle po sobě zatroubí L’Wren.

„Kéž bych už nemusela běžet.“ Vyklouznu z jeho náruče a políbím ho na tvář.

Rozhlíží se po místnosti a po všem, co je třeba uklidit.

„Příští víkend?“ Usměju se.

„Jasně.“ Nedívá se na mě, ale na tu hromadu krámů na vyhození.

Kapitola 2

„Nevím, co je depresivnější, jestli sedmapadesátiletý muž, který se snaží chovat se jako dvacátník, nebo čtyřiadvacetiletý muž, který stále žije u rodičů.“ L’Wren si povzdechne a na dálnici odbočí do jízdního pruhu pro autobusy. Mluvení za jízdy jí nejde. Chytnu se boku béžového koženého sedadla.

„Je to moje rodina, ale připomínají spíš spolubydlící,“ stěžuje si L’Wren. „A k tomu ještě Halston. Moje šestiletá holčička má duši šestnáctileté puberťačky. Pořád po mně chce, abych jí googlila Harryho Stylese bez košile.“

„L’Wren! Přestaň mě rozesmávat!“ křikne Jenna ze zadního sedadla. „Poničí se mi výplně.“ Přitiskne si ruce na tváře, jako by je chtěla udržet na místě.

L’Wren se na ni podívá do zpětného zrcátka. Ty dvě se přátelí už od střední školy a teď všechny máme stejně staré dcery. „Po botoxu nemáš zakázáno se smát.“

„Není to botox, je to výplň. Dermatoložka říkala, že čtyřiadvacet hodin nesmím cvičit ani moc hýbat obličejem, jinak by se mohla posunout.“

„Proboha. Necháváš si ji snad dělat na parkovišti u supermarketu?“

„Ne. Nech toho.“ Jenna si téměř odfrkne. „Chodím k doktorce Laredové. Raleigh si od ní nechala dělat ty rty, co se ti tolik líbily.“

Při zmínce Raleighina jména všechny tři zmlkneme. Sedíme v hukotu klimatizace, zatímco L’Wren na dálnici mírně zpomalí. Vyrážíme na každoroční výlet do Roundtopu, jižně od Dallasu, kde se koná obrovská výstava starožitností. Poprvé jsme se tam vydaly před pěti lety, když jsme všechny chodily na sobotní ranní kurzy pro matky s dětmi. L’Wren mě a Jennu překvapila tím, že pro děti zajistila hlídání. Navrhla, abychom se vykašlaly na lekci a místo toho si udělaly malý výlet.

Jenna si odkašle. Strčí hlavu mezi nás a blonďaté kudrny jí u toho poskočí. „Mohla bys mít horší spolubydlící. Liam je aspoň něco jako chůva, ne? Určitě vám všem pomáhá.“ Liam je L’Wrenin nevlastní syn a obvykle je příliš zhulený, než aby mohl být skutečně nápomocný. Je spíš takový milý. „A tvůj manžel má aspoň pořád všechny vlasy.“

„To je ale vtipné, ty tomu fakt věříš?“ zeptá se L’Wren. „Že Kev nepřišel o vlasy? Mám ti snad připomenout minulé léto? Ty vlasové implantáty?“

Potlačím smích.

„Diano, nemusíš se cítit špatně, protože se směješ.“ L’Wren přestane sledovat silnici a celá se ke mně natočí. „Pravda, nemůže za to, že mu padají vlasy. Ale nikdo ho nenutil nosit baret.“

„Ach,“ ozve se Jenna. Často to chvíli trvá, než jí něco dojde. „Na ten baret jsem zapomněla. Hm. Myslela jsem, že prochází jakousi evropskou krizí středního věku.“

„Co je to sakra ‚evropská krize středního věku‘?“ nechápe L’Wren.

Její manžel Kevin totiž vloni nosil na každou akci klobouk. S Oliverem jsme ho zahlédli v lovecké čepici, dokonce i když se sprchoval pod širým nebem na jejich bazénové párty, kterou pořádali ke Dni obětí války.

„Nějak se mu to podařilo,“ poznamená L’Wren něžně. „Akorát si ten chudák musel na všech těch maličkých implantátech neustále měnit obvazy.“

Odklopím zrcátko a v ranním slunci si prohlížím obličej, zkoumám kůži pod čelistí, jíž jsem nikdy pořádně nevěnovala pozornost. Pod jantarovýma očima mám kruhy, ale aspoň že se mi pěkně vlní vlasy v dlouhých, pěstěných vlnách. Přitáhnu si kůži těsně k uším jako amatérský facelift a představuju si, jak maluju mladší verzi sebe s vyhlazeným čelem a párem nově nafouklých růžových tvářiček. Nakrčím nos a usměju se vlastnímu směšnému výrazu, pak spustím ruce, ale Jenna si toho stihne všimnout. Předstírám, že si kontroluju rtěnku, a přejedu si jemně prstem po ústech.

„No, jsem zvědavá, jestli si Liam hodlá ostříhat vlasy,“ podotkne L’Wren.

Zaklapnu zrcátko. „Koho zajímá, jak dlouhé má Liam vlasy?“

„Myslím, že kvůli tomu dostal padáka.“

„Kdo dostal padáka?“ zeptá se Jenna.

„Liam,“ vysvětlí L’Wren. „Upřímně, ani jsem nevěděla, že je možné někoho vyhodit ze stáže. Neměli by člověku něco zaplatit, než ho vyhodí?“

Náhodou vím, že Liam padáka nedostal. Jen přestal chodit do práce. Nahlas však nic neřeknu. Zavrtím se na sedadle a nahmatám diktafon, který mám stále v kapse. Nenápadně si ho strčím do kabelky, zatímco L’Wren pokračuje ve svém výlevu.

„Říkala jsem si, že když se jedná o kreativní práci v reklamce, třeba se mu tam bude líbit. Jenže on tam byl nešťastný. Panebože, copak se nestane každému, že občas svou práci nenávidí? Proto se tomu říká ‚nedělní neuróza‘, no ne?“

Když se k nim Liam před rokem nastěhoval, myslela jsem si, že kamarádce praskne hlava. Pro někoho, jako je L’Wren, kdo má ve zvyku sbírat všechno, co se zatoulá – ať jde o kočky, králíky, nebo ještěrky –, představoval příchod nevlastního syna do domu nadmíru rušivou událost. L’Wren si však mladíka rychle oblíbila. Je z něj sice zmatená, ale zdá se, že je odhodlaná mu porozumět.

Hlasitě si povzdechne. „Ať se klidně stane umělcem, pokud po tom touží. Já jenom chci, aby byl umělcem s ambicemi, chápete?“ Červené maserati před námi udělá myšku. L’Wren zatroubí, nicméně nezpomalí. „Možná mu tu hlavu ve spánku prostě pocuchám…“

Projíždíme zvlněnou krajinou, obklopují nás kopce porostlé modrými květy, na nichž se pasou koně, posléze zase pole s vysokými slunečnicemi a já jen matně vnímám, jak si kamarádky povídají. Myšlenkami utíkám ke starým plátnům, která jsem našla ve skříni. Na ty ubohé modré květy, které jsem se snažila namalovat. Vážně vypadaly, jako by je něco rozkousalo. Pak si vzpomenu na krabici s kazetami a skicami, kterou jsem našla. Ani si nevzpomínám, jestli jsem ty kresby někomu někdy ukázala. Dokonce ani Alicii. Nějakou dobu se ona i Barry při každém našem rozhovoru ptali, jak jsem na tom s novou knihou. Ale nakonec to začalo vypadat, že na ni oba zapomněli.

Jako by věděla, že na ni myslím. Zazvoní mi telefon a volá právě Alicia. Hovor odmítnu a pošlu jí rychlou esemesku.

Večer zavolám!

Přemýšlím, jestli bych jí neměla pustit jednu z těch kazet. Nebo jí jen tak z plezíru jednu poslat.

„A co ty, Diano?“ zeptá se L’Wren.

„Co já?“

„Jak často spolu s Oliverem spíte?“ Řekne to s takovou lehkostí, jako by se mě ptala, jak často používám zubní nit. „Volala mi máma, aby mi řekla o nějakém rozhovoru s Madonnou, která tvrdí, že klíčem ke zdravému manželství je sex třikrát týdně.“

„S manželem?“ zeptám se.

„Diano!“ Jenna se na zadním sedadle zachichotá.

„Ne –“ Cítím, jak se červenám. „Myslela jsem to tak, jestli je Madonna vůbec vdaná?“

„Moje matka si schovává dvacet let stará vydání časopisu Good Housekeeping. Ale chápete, o co jde,“ odvětí L’Wren. „Takže jak často?“

„Páni,“ pravím uznale. „Čtyřikrát.“

„Haha.“ L’Wren se zasměje. „To je pravda.“

„Kolik?“