Phil Knight

SHOE DOG

Copyright © 2016 by Phil Knight

Originally published by Scribner, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

Translation © 2017, 2025 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-284-0860-2

Obsah

SVÍTÁNÍ

ČÁST PRVNÍ

1962

1963

1964

1965

1966

1967

1968

1969

1970

1971

1972

1973

1974

1975

ČÁST DRUHÁ

1975

1976

1977

1978

1979

1980

NOC

Poděkování

Mým vnoučatům,

aby věděla…

V mysli začátečníka existuje mnoho možností, v mysli odborníka jen několik.

– Šunrjú Suzuki: Zenová mysl, mysl začátečníka

SVÍTÁNÍ

Vzbudil jsem se dřív než ostatní, dřív než ptáci, dřív než slunce. Zhltl jsem krajíc chleba a obrátil do sebe hrnek kávy, natáhl jsem si mikinu a kraťasy a zavázal jsem si své zelené běžecké boty.

Načež jsem se tiše vykradl zadními dveřmi z domu.

Protáhl jsem si celé tělo a s hlasitým povzdechem jsem se vrávoravě rozeběhl ulicí do zimy a mlhy. Čím to, že začít je vždycky tak těžké?

Nikde žádná auta, žádní lidé, žádné známky života. Byl jsem sám samotinký, svět jen pro sebe – i když mi připadalo, že stromy o mně tak nějak vědí. Jak jinak, jsme přece v Oregonu. Zdá se, že stromy vždycky vědí. Stromy stojí vždycky při vás.

Jak je tu krásně, myslel jsem si a v běhu jsem se rozhlížel kolem sebe. Klid, spousta zeleně, pohoda – byl jsem hrdý na to, že jsem doma právě v Oregonu, že jsem se narodil v městečku jménem Portland. Cítil jsem ale i jistý záchvěv lítosti. I když je Oregon nádherný kus země, najdou se lidé, kteří ho považují za místo, z něhož nikdy nic pořádného nevzešlo a je málo pravděpodobné, že se to někdy změní. Pokud se o nás, obyvatelích Oregonu, vůbec ví, je to jen díky dávné Oregonské stezce, kterou jsme si museli proklestit, abychom se sem vůbec dostali. Od té doby tu „chcípl pes“.

O té stezce mi často vyprávěl nejlepší učitel, jakého jsem kdy měl, jeden z nejskvělejších lidí, jaké jsem kdy poznal. Je to naše dědictví, brumlal vždycky. Naše povaha, náš osud – naše DNA.

„Zbabělci nikdy nevyrazili,“ říkával mi, „a slabí umírali cestou – a tak jsme zůstali my.“

My. Můj učitel byl přesvědčen, že díky té stezce se zrodila jakási vzácná rasa průkopníků, nadaná skutečně mimořádným citem pro rozpoznání příležitosti kombinovaným s nedostatkem sklonu k pesimismu – a bylo na nás, Oregoncích, abychom to plémě udržovali při životě.

Uctivě jsem přikyvoval. Zbožňoval jsem toho chlapíka. Ale cestou domů jsem si někdy myslíval: Pane Bože, to je teda pěkně hnusná polňačka.

Tehdy toho mlhavého rána, toho památného rána v roce 1962, jsem měl čerstvě proklestěnou svou vlastní stezku – byl jsem už zase doma, po sedmi dlouhých letech na školách. Je to zvláštní pocit být zase doma a nechávat se znovu smáčet každodenním deštěm. Ještě zvláštnější bylo bydlet opět s rodiči a sestrami, spát ve své staré posteli. Někdy jsem takhle pozdě v noci ležel na zádech, díval se na svá skripta z univerzity, na trofeje ze střední školy a modré stužky a myslel jsem si: To že jsem já? Pořád ještě?

Zrychlil jsem tempo. Z úst mi vycházely oblé chomáčky zmrzlého dechu a rozplývaly se do mlhy. Vychutnával jsem si to počáteční fyzické sebeuvědomění, ten nádherný okamžik před tím, než se mysl zcela projasní, když se začnou uvolňovat nejdřív klouby a končetiny a pak se hmotné tělo začne rozpouštět. Z pevného do kapalného.

Rychleji, říkal jsem si. Ještě rychleji.

Na papíře, myslel jsem si, jsem už dospělý. Absolvent dobré vysoké školy – Oregonské univerzity. S magisterským titulem ze Stanfordovy univerzity, z prestižní Fakulty podnikání. Měl jsem za sebou roční působení v Armádě Spojených států amerických – na základnách Fort Lewis a Fort Eustis. Podle charakteristiky v posudku jsem byl vyzrálý, čtyřiadvacetiletý muž s dokončeným vzděláním a vojenským výcvikem… Jak to, říkal jsem si, že si tedy pořád připadám jako kluk?

Co hůř, jako ten stejný stydlivý, bledý, jako tyčka hubený kluk, jímž jsem vždycky býval?

Možná proto, že jsem v životě zatím ještě nic pořádného nezažil. Alespoň tedy nic z oněch mnoha pokušení a lákadel. Nevykouřil jsem ani jednu cigaretu, ani jedenkrát jsem nezkusil žádnou drogu. Neporušil jsem žádné pravidlo, natož nějaký zákon. Šedesátá léta, doba rebelů, byla v plném proudu a já jsem byl jediný člověk v celé Americe, který se doposud proti ničemu nevzbouřil. Nedokázal jsem si vzpomenout na jediný okamžik, kdy bych se vzepřel a udělal něco nečekaného.

Dokonce jsem ještě nikdy ani neměl žádnou dívku.

Pokud mi mysl co chvíli utíkala ke všemu tomu, čím jsem nebyl, mělo to docela prostý důvod. Bylo to to jediné, co jsem věděl nejlépe. Asi by pro mě bylo těžké říci, kdo nebo co přesně jsem zač nebo čím bych chtěl být. Stejně jako všichni moji přátelé jsem stál o to být úspěšný. Na rozdíl od nich jsem ale nevěděl, co to znamená. Peníze? Možná. Manželka? Děti? Dům? Jasně, když budu mít štěstí. To byly cíle, o něž jsem měl usilovat a k jejichž dosažení jsem byl veden, a zčásti jsem jich také dosáhnout chtěl, zcela instinktivně. Ale kdesi v hloubi svého nitra jsem se pídil ještě po něčem jiném, po něčem víc. Míval jsem trýznivý pocit, že náš čas tady je krátký, kratší, než si myslíme, tak krátký jako ranní kondiční běh, a chtěl jsem, aby můj čas vezdejší měl nějaký smysl. A účel. A aby byl kreativní. A důležitý. A především… jiný.

Chtěl jsem, aby po mně na světě něco zůstalo. Chtěl jsem vítězit.

Ne, tak to není. Prostě jsem jen nechtěl prohrávat.

A pak se to stalo. Moje mladé srdce se rozbušilo, prokrvené plíce se mi roztáhly jako ptačí křídla, stromy kolem mě se proměnily v pouhé zelené šmouhy a mně se v tu chvíli ukázalo naprosto jasně, čemu se chci v životě věnovat. Sportu. Chci závodit.

Ano, pomyslel jsem si, to je ono. To je to slovo. Tajemství štěstí, jak jsem odjakživa tušil, esence krásy, nebo pravdy, nebo všechno, co vůbec potřebujeme o něčem vědět, vězí kdesi v onom okamžiku, kdy míč letí vzduchem, kdy jsou oba boxeři ve střehu, připraveni uslyšet zvuk zvonu, kdy se běžci blíží k cílové čáře a všichni diváci na tribunách se zvedají naráz jako jeden muž. V té pulzující půlvteřině, než se rozhodne o vítězství a prohře, v její průzračné jasnosti. Ať je to, co je to, chtěl jsem, aby takhle vypadal můj život, můj každodenní život.

Byly časy, kdy jsem si představoval, že ze mě bude slavný spisovatel, známý novinář, významný politik. Ale v hloubi duše jsem vždycky snil o tom, že budu vrcholovým atletem. Bohužel, řízením osudu jsem byl ve sportu sice dobrý, ale ne vynikající. Ve čtyřiadvaceti jsem se s tím konečně smířil. Běhal jsem za Oregonskou univerzitu a vypracoval jsem se, univerzitní písmeno jsem nosil po tři roky ze čtyř. Ale tím to také skončilo. Teď, když jsem začal odkrajovat jednu svižnou šestiminutovou míli za druhou, když vycházející slunce vyslalo zážeh i do těch nejspodnějších jehlic na borovicích, jsem se ptal sám sebe: neexistuje nějaká možnost, aby člověk, aniž by musel být atletem, mohl cítit to, co cítí atleti? I tak se pořád věnovat nějakému sportu, a přitom nepracovat? Anebo mít takovou práci, která ho baví natolik, že to nakonec vyjde nastejno?

Svět je plný válek, bolesti a trápení, každodenní dřina je nesmírně vyčerpávající a často nespravedlivá – možná je jedinou odpovědí, myslel jsem si, najít si nějaký výjimečný, nepravděpodobný sen, který by stál za to, za kterým by mě bavilo jít, který by mi připadal jako trefa do černého, a sladit ho s cílevědomostí, nasazením a posláním atleta. Ať se vám to líbí nebo ne, život je jako sport, život je hra. Kdokoli se od takové pravdy odvrací, kdokoli prostě odmítne hrát, zůstane stát za postranní čárou, a to jsem nechtěl. Víc než cokoli jiného jsem přesně tohle nechtěl.

Což mě přivedlo, jako obvykle, k mému Šílenému Nápadu. Možná, myslel jsem si, čistě jen možná bych se měl přece jenom ještě jednou tím svým Šíleným Nápadem zabývat. Nemohl by ten můj Šílený Nápad přece jen… fungovat?

Možná.

Ne, ne, myslel jsem si a běžel jsem rychleji, ještě rychleji, běžel jsem, jako kdybych někoho pronásledoval a současně jako by někdo honil i mě. Bude to fungovat. Přísahám Bohu, já se postarám, aby to fungovalo. Žádné možná neexistuje.

Zničehonic jsem se usmál. Málem jsem se nahlas rozesmál. Byl jsem zalitý potem, běžel jsem jako nic, vůbec jsem se nemusel namáhat a viděl jsem svůj Šílený Nápad zářit před sebou a nezdál se zdaleka být až tak šílený. Dokonce vůbec nevypadal jako nějaký nápad. Spíš připomínal jakési místo. Připadal mi jako nějaká osoba nebo nějaká životní síla, která tu byla dávno přede mnou, mimo mě, ale zároveň už ke mně patřila. Čekala na mě, ale také se přede mnou skrývala. Možná to zní trochu afektovaně, trochu šíleně. Ale přesně tohle jsem tenkrát zakoušel.

Anebo možná ne. Možná že to jen moje paměť tenhle okamžik prozření teď zveličuje nebo kondenzuje mnoho „heuréka“ okamžiků do jednoho jediného. Nebo možná, pokud takový okamžik skutečně tenkrát nastal, to nebylo nic víc nežli euforie z běhu. Nevím. Nedokážu to posoudit. Potud ony dny tenkrát, a měsíce a roky, do nichž se ty dny zvolna řadily a zase se rozplynuly jako ty oblé chomáčky zmrzlého dechu. Tváře, čísla, rozhodnutí, jež se kdysi zdála naléhavá a neodvolatelná, to všechno dávno odvál čas.

Co ale zůstalo, je uklidňující pocit jistoty, ta jediná kotvící pravda, která se nikdy nikam neztratí. Ve čtyřiadvaceti jsem měl Šílený Nápad a nějak se stalo, přestože se o mě pokoušely závratě z existenciálních pocitů úzkosti a obav z budoucnosti stejně, jako to mají všichni mládenci a dívky mezi dvacítkou a třicítkou, že jsem dospěl k přesvědčení, že svět na šílených nápadech stojí. Dějiny jsou jediný dlouhý řetězec šílených nápadů. To, co jsem měl ze všeho nejraději – knihy, sport, demokracie, svobodné podnikání –, to všechno začalo jako šílené nápady.

Když na to přijde, málokterý nápad je tak šílený jako má oblíbená činnost, běhání. Je to namáhavé. Bolí to. Je to nebezpečné. Odměna za to je jen malá a zdaleka ji nemáte zaručenou. Když běžíte po oválu nebo prázdnou ulicí, nemáte žádný reálný cíl.

Přinejmenším ne takový, aby se vám ta námaha plně vyplatila. Cílem se stává samotná aktivita. Ne že by nebyla žádná cílová čára, ale jste to vy, kdo si cílovou čáru určuje. Jakýkoli požitek nebo zisk, který vám běhání přináší, musíte vytěžit vy sami z aktivity samotné. Všechno spočívá v tom, jaký rámec tomu sami dáte, jak to prodáte sami sobě.

Každý, kdo běhá, to dobře ví. Běžíte a běžíte, míli za mílí, a nikdy nevíte úplně přesně proč vlastně. Říkáte si, že běžíte k nějakému cíli, ženete se, už abyste tam honem byli, ale ve skutečnosti běžíte proto, že jiná možnost – zastavit se – vás děsí k smrti.

Takže tenkrát toho rána v roce 1962 jsem si řekl: ať si klidně druzí myslí, že ten tvůj nápad je šílený…, ale ty si prostě za ním půjdeš. Nezastavuj se. Ať tě ani nenapadne jen pomyslet na to, že by ses mohl zastavit, dokud se tam nedostaneš, a nijak zvlášť nepřemýšlej o tom, kde je to „tam“. Ať přijde, co přijde, zkrátka se nezastavuj.

Takovou zralou, jasnozřivou, důtklivou radu se mi podařilo dát si sám sobě, z čista jasna, a nějak se stalo, že se mi i podařilo se jí řídit. O půl století později jsem přesvědčen, že je to ta nejlepší rada – možná jediná rada –, jíž se může každému z nás dostat.

ČÁST PRVNÍ

Jak vidíš, tady musíš běžet ze všech sil, abys setrvala na jednom místě. Chceš-li se dostat jinam, musíš běžet dvakrát tak rychle.

– Lewis Carroll: Za zrcadlem a co tam Alenka našla

1962

Když jsem sebral odvahu, abych svému otci o svém Šíleném Nápadu řekl, pečlivě jsem si to načasoval. Zavedl jsem na to řeč brzy navečer, kdy byl táta pokaždé v nejlepším rozpoložení. Byl v pohodě, po dobrém jídle, rozvalený v televizním koutku ve svém koženkovém polohovacím křesle. Ještě dnes, když zakloním hlavu a zavřu oči, slyším, jak se publikum směje, slyším tiše znít ústřední melodie písní z jeho oblíbených seriálů Wagon Train a Rawhide.

Nejraději měl herce Reda Buttonse. Na začátku každého dílu Red vždycky zpíval: Hajdy hou, hajdy hou… divný věci se dějou.

Přitáhl jsem si k němu obyčejnou židli a s mdlým úsměvem jsem čekal na nejbližší reklamu. V hlavě jsem si přehrával svou řeč, pořád a pořád dokola, zejména úvodní slova: Heléé, táto, pamatuješ si na ten můj Šílený Nápad, co jsem měl na Stanfordu…?

Bylo to v posledním ročníku, v semináři z podnikání. Měl jsem vypracovat seminární práci o obuvi a z referátu s průměrným zadáním se pro mě stala totální obsese. Protože jsem sám běhal, o běžeckých botách jsem už něco znal. Jako obchodník-amatér jsem věděl, že trh s fotoaparáty, na němž do té doby dominovali němečtí výrobci, naprosto převálcovaly japonské foťáky. Ve své práci jsem se tedy pokusil rozvinout představu, že podobně by se mohly prosadit i japonské běžecké boty. Nejdřív mi ten nápad připadal zajímavý, potom inspirativní a nakonec mě to úplně pohltilo. Zdálo se to být naprosto zjevné, úplně prosté, potenciálně obrovské.

Pracoval jsem na tom referátu celé týdny. Přesunul jsem se do knihovny, hltal jsem všechno, co jsem si dokázal sehnat o dovozu a vývozu, o zakládání firmy. Nakonec, jak zněl požadavek, jsem tu práci povinně prezentoval před svými spolužáky, kteří reagovali povinnou nudou. Nikdo mi nepoložil ani jedinou otázku. Mé zaujetí a mou přesvědčivost přijali s hlubokým vzdycháním a prázdnými pohledy.

Náš profesor měl za to, že můj Šílený Nápad je dobrý: dostal jsem výbornou. Ale o to přece šlo! Nebo přinejmenším všichni předpokládali, že to je to, o co jde. Ale já jsem ten referát nikdy nepustil z hlavy. Po celý zbývající čas na Stanfordu, vždycky když jsem si šel ráno zaběhat a až do té chvíle v televizním koutku jsem se nepřestával zabývat myšlenkou na to, že odjedu do Japonska, vyhledám tam nějakou obuvnickou firmu a předložím jim svůj Šílený Nápad v naději, že ho přijmou s větším nadšením než moji spolužáci, že se budou chtít spojit se stydlivým, bledým, jako tyčka hubeným klukem z ospalého Oregonu.

Pohrával jsem si i s představou, že svou cestu do Japonska a zpět pojednám jako takový exotický výlet. Jak jinak mohu zanechat po sobě ve světě nějakou stopu, myslel jsem si, než že do toho světa nejdřív odjedu a porozhlédnu se po něm? Když máte před sebou důležitý závod, také si vždycky ještě dřív, než vyběhnete, chcete projít trasu. Měl jsem za to, že procestovat si svět s batohem na zádech by mohlo být totéž. V té době nikdo nemluvil o nějakých seznamech nesplněných přání, ale řekl bych, že právě něco takového jsem měl na mysli. Než umřu, než budu příliš starý nebo než se nechám pohltit každodenními prkotinami, chci ještě spatřit nejkrásnější a nejpozoruhodnější místa téhle planety.

A nejposvátnější. Ovšemže jsem chtěl ochutnat cizokrajné pokrmy, slyšet lidi mluvit jinými řečmi, poznat jiné kultury, ale ze všeho nejvíc jsem doopravdy prahl po spojení s velkým „S“. Chtěl jsem poznat to, čemu Číňané říkají tao, co Řekové označují jako logos, o čem hinduisté mluví jako o džňáně, co buddhisté nazývají dharmou. To, co křesťané nazývají duchem. Než se vydám na svou vlastní, osobní životní pouť, myslel jsem si, chci nejdřív porozumět velkému putování lidstva. Podívat se na největší chrámy, kostely a svatyně, k těm nejposvátnějším řekám a na vrcholky posvátných hor. Zakusit přítomnost… Boha?

Ano, říkal jsem si, ano. Není-li pro to lepší slovo, tak tedy Boha. Nejdřív jsem ale potřeboval souhlas svého otce.

A nejen to, také jeho peníze.

Už asi před rokem jsem se o takovém velkém výletu zmínil a otec se zdál být tomu nakloněn. Jenže mezitím na to už určitě zapomněl. A určitě to bude vypadat, jako že tlačím na pilu, když k tomu původnímu návrhu přidám ještě ten Šílený Nápad, ten troufalý vedlejší výlet – do Japonska. Zakládat firmu? Co tě nemá, synku.

Určitě si o tom bude myslet, že tohle je už hodně přes čáru.

A navíc hodně nákladné. Měl jsem nějaké úspory z armády a z různých letních brigád z několika posledních let. Kromě toho jsem hodlal prodat své auto, červené MG z roku 1960 se závodními pneumatikami a dvěma vačkami. (Se stejným vozem jezdil Elvis ve filmu Blue Hawaii.) To všechno dá dohromady patnáct set dolarů, takže mi bude ještě hodně chybět, říkal jsem teď otci. Přikyvoval, uh-huh, mm-hmm, a zatímco jsem mu to všechno nadnášel, těkal pohledem z televizní obrazovky na mě a zase zpátky.

Pamatuješ si, jak jsme spolu tenkrát mluvili, táto? Jak jsem ti říkal, že bych se rád podíval do světa?

Do Himálaje? Na pyramidy?

K Mrtvému moři, táto? K Mrtvému moři?

No tak, víš, cha-cha, uvažuju ještě o tom, že bych se zastavil v Japonsku, táto. Pamatuješ si na ten můj Šílený Nápad? Ten o těch japonských běžeckých botách? Vážně? Mohlo by z toho být něco, táto. Fakt něco.

Zveličoval jsem to, nutil jsem mu to jako nějaký vlezlý prodavač, hodně vlezlý, protože prodávání mi vždycky bylo protivné a protože tenhle konkrétní prodej měl nulovou šanci. Můj otec právě zaplatil stovky dolarů Oregonské a další tisíce Stanfordově univerzitě. Byl vydavatelem deníku Oregon Journal, což bylo solidní zaměstnání, které stačilo na úhradu veškerého základního pohodlí včetně našeho velkého bílého domu na Claybourne Street, na nejklidnějším předměstí Portlandu, v Eastmorelandu. Ale nebyl to člověk udělaný z peněz.

A navíc se psal rok 1962. Zeměkoule byla tenkrát větší. I když lidé už obletěli planetu v umělých družicích, devadesát procent Američanů ještě nikdy neletělo letadlem. Průměrný muž nebo žena se nikdy nevypravili dál než sto mil ode dveří svého domu, takže už jen pouhá zmínka o cestě letadlem kolem světa by rozhodila každého otce a toho mého zejména, protože jeden z jeho předchůdců v novinách zahynul při leteckém neštěstí.

Odhlédneme-li od peněz, odhlédneme-li od bezpečnostních rizik, bylo to všechno prostě nepraktické. Věděl jsem, že dvacet šest ze sedmadvaceti nových společností zkrachuje, a bylo to jasné i mému otci. Takže představa, že na sebe vezme takové kolosální riziko, šla proti všemu, za čím si stál. Můj otec byl v mnoha ohledech konzervativní episkopalista, věřil v Ježíše Krista. Uctíval ale také ještě jiné, tajné božstvo – úctyhodnost. Těšilo ho, že má koloniální dům, půvabnou manželku, poslušné děti, ale ve skutečnosti si především zakládal na tom, že jeho přátelé a sousedé vědí, že tohle všechno má. Rád se nechával obdivovat. Rád si chodil každý den zaplavat energickým znakem do hlavního proudu. Pro nějaké toulání po světě jen tak z legrace neměl tudíž vůbec žádné pochopení. Něco takového se nepatřilo. Rozhodně ne pro vážené syny vážených mužů. Takové věci dělaly děti jiných lidí. Takové věci dělali beatníci a hipsteři.

Možná že se můj otec tolik upínal k úctyhodnosti proto, že měl strach ze svých vnitřních zmatků. Instinktivně jsem to cítil, protože ty zmatky se tu a tam prodraly až na povrch. Stávalo se, že nečekaně, pozdě v noci, zazvonil telefon ve vstupní hale, a když jsem ho zvedl, ve sluchátku se vždycky ozval tentýž chraplavý hlas.

„Přijeď si pro toho starocha.“

Oblékl jsem si pršiplášť – jako by vždycky, když byla taková noc, mrholilo – a jel jsem do centra do otcova klubu. Na ten klub si pamatuji stejně jasně jako na svůj vlastní pokoj. Byl to sto let starý dům, s dubovými knihovnami od podlahy ke stropu a obrovskými ušáky, vypadalo to tam jako v salonu nějakého anglického vesnického sídla. Jinými slovy, prostředí vysoce vážené.

Otce jsem vždycky našel u toho stejného stolu, v tom stejném křesle. Pokaždé jsem mu opatrně pomohl vstát. „Jsi v pohodě, táto?“ –

„Jasně že jsem v pohodě.“ Vždycky jsem ho odvedl ven k vozu a celou cestu domů jsme se oba tvářili, že se nic špatného neděje. Seděl dokonale vzpřímeně, skoro jako král na trůnu, a povídali jsme si o sportu, protože bavit se o sportu byl pro mě způsob, jak se rozptýlit, jak se uklidnit, když jsem se cítil vystresovaný.

Můj otec měl také rád sport. Sport bývá vždycky úctyhodná aktivita.

Z tohoto a tuctu dalších důvodů jsem očekával, že otec v televizním koutku přivítá mou přihrávku s nakrčeným čelem a nějakou zlehčující poznámkou. „Cha-cha, Šílený Nápad. Ani náhodou, Bucku.“ (Mé křestní jméno je Philip, ale otec mi vždycky říkal Bucku. Vlastně jsem pro něho byl Buck ještě dřív, než jsem se narodil. Matka mi říkávala, že měl ve zvyku poklepat jí na břicho a ptát se při tom: „Tak jakpak se náš malý Buck dnes má?“) Ale když jsem zmlkl, když jsem přestal s nadhazováním, naklonil se otec ve svém koženkovém křesle dopředu a střelil po mně zvláštním pohledem. Řekl, že mu vždycky bylo líto, že víc necestoval, když byl mladý. Řekl, že nějakým výletem bych mohl docela pěkně završit své vzdělání. Řekl toho ještě spoustu a všechno se to týkalo mnohem víc toho výletu než Šíleného Nápadu, ale já jsem to rozhodně nehodlal uvádět na správnou míru. Nehodlal jsem jakkoli brblat, protože mi v zásadě dával své požehnání. A své peníze.

„Okay,“ řekl. „Okay, Bucku. Okay.“

Poděkoval jsem otci a klidil jsem se z televizního koutku, aby ho náhodou ještě nenapadlo si to rozmyslet. Až teprve později mi se svíravým pocitem viny došlo, že otcova nenaplněná touha po cestování byla vedlejším důvodem, nebo možná tím hlavním důvodem, proč jsem chtěl odjet. Ten výlet, ten Šílený Nápad byl pro mě zaručeným způsobem, jak se stát někým jiným, než byl on. Někým ne tak váženým.

Nebo možná ne méně váženým. Možná jen méně posedlým vlastní úctyhodností.

Zbytek rodiny mě zdaleka tak nepodporoval. Když se můj cestovní itinerář donesl až k uším mé babičky, jedna položka ji obzvlášť nadzdvihla. „Japonsko!“ zděsila se. „Propána, Bucku, vždyť je to jen pár let, co nás Japonci chtěli pobít! Copak si na to nepamatuješ? Pearl Harbor! Japonci se snažili dobýt celý svět! Někteří z nich pořád ještě nevědí, že prohráli! Jsou poschovávaní! Můžou tě zajmout, Bucku. Vydloubat ti oči. Tohle prý dělají – tvoje oči!“ Matku mé matky jsem miloval, říkali jsme jí matinka Hatfieldová. A její strach jsem chápal. Od Roseburgu v Oregonu, farmářského městečka, kde se narodila a kde prožila celý svůj život, bylo Japonsko tak daleko, jak jen si dovedete představit. Mnohokrát jsem trávil letní měsíce s ní a tatíčkem Hatfieldem. Skoro každý večer jsme seděli venku na verandě a poslouchali jsme, jak se žáby svým skřehotáním překřikují se skříňovým rádiem, ve kterém se na začátku 40. let vždycky vysílaly zprávy z války.

A ty byly vždycky špatné.

Japonci, slyšeli jsme pořád dokola, neprohráli válku už dva tisíce šest set let a rozhodně to nevypadá, že by se chystali prohrát tentokrát. Zakoušeli jsme jednu porážku za druhou. Až jednou, v roce 1942, zahájil Gabriel Heatter své noční zpravodajství na stanici společnosti Mutual Broadcasting System pronikavým výkřikem: „Dobrý večer všem – dnes pro vás mám dobré zprávy!“ Američané konečně vyhráli rozhodující bitvu. Kritikové Heatterovi vytýkali, že se choval jako nějaký roztleskávač, že zcela rezignoval na alespoň zdání novinářské objektivity, ale veřejnost nenáviděla Japonsko tak intenzivně, že většina lidí Heattera oslavovala jako národního hrdinu. Od té doby zahajoval každé vysílání stejně.

„Dnes pro vás mám dobré zprávy!“

To jsou mé nejranější vzpomínky. Matinka a tatíček Hatfieldovi vedle mě na verandě, tatíček loupe kapesním nožem grávštýnské jablko, podává mi kousek, sám si také bere kousek, potom mi zase podává kousek a tak dál, až nakonec v krájení jablka dramaticky zpomalí. Bude Heatter. Pst! Tiše! Ještě dnes vidím, jak všichni koušeme jablka, díváme se na noční oblohu a jsme tak posedlí Japonskem, že málem čekáme, že spatříme japonské stíhačky přelétat Sirius. Žádný div, že když jsem poprvé letěl letadlem, to mi bylo asi tak pět let, tak jsem se ptal: „Táto, a nesestřelí nás Japonci?“

Přestože se mi z poznámky matinky Hatfieldové zježily chlupy vzadu na krku, řekl jsem jí, aby se nebála, že se mi nic nestane. A že jí dokonce přivezu kimono.

Mé sestry, o čtyři roky mladší dvojčata Jeanne a Joanne, vypadaly, že si z toho, kam jedu nebo co dělám, pranic nedělají.

A moje matka, pokud si vzpomínám, neříkala vůbec nic. Vůbec mluvila jen málo. Ale tentokrát bylo v jejím mlčení něco jiného. Byl v něm souhlas. A dokonce hrdost.

Týdny jsem trávil čtením, plánováním, přípravami na cestu. Běhal jsem dlouhé trasy, přemítal o každém detailu a přitom jsem závodil s divokými husami, které mi létaly nad hlavou. Ten jejich šik do véčka – někde jsem četl, že husy v zadní části formace, tedy ty, které se drží vzadu, musí vynaložit jen osmdesát procent námahy ve srovnání s těmi, co hejno vedou. Každý běžec to chápe. Běžci vepředu vždycky makají nejvíc a nejvíc riskují.

Dávno před tím, než jsem šel za otcem, jsem dospěl k názoru, že bude dobré mít na výletě společníka a že by tím společníkem mohl být můj spolužák ze Stanfordu Carter. Přestože na William Jewell College byl Carter basketbalovou hvězdou, ničím nepřipomínal typického sportovce. Nosil silné brýle a četl knihy. Dobré knihy. Dalo se s ním snadno mluvit a snadno nemluvit – což jsou pro přátelství stejně důležité vlastnosti. A pro společníka na cesty zejména. Jenže Carter dostal záchvat smíchu. Když jsem mu ukázal seznam míst, která jsem chtěl navštívit – Havaj, Tokio, Hongkong, Rangún, Kalkatu, Bombaj, Saigon, Káthmándú, Káhiru, Istanbul,

Athény, Jordánsko, Jeruzalém, Nairobi, Řím, Paříž, Vídeň, Západní Berlín, Východní Berlín, Mnichov, Londýn –, zhoupl se na patách a rozřehtal se. Dotklo se mě to, sklopil jsem pohled a začal se omlouvat. Potom Carter, pořád ještě se smíchem, řekl: „To je naprosto super nápad, Bucku!“

Zvedl jsem oči. Neposmíval se mi. Smál se, protože měl radost, byl z toho úplně bez sebe. Chytlo ho to. „Ty máš teda koule, dát dohromady takový itinerář,“ řekl. Koule. A že do toho půjde se mnou. Trvalo několik dní, než dostal požehnání od svých rodičů, a k tomu půjčku od svého otce. Carter se nikdy s ničím moc nepáral. Vidět střelbu nechráněného hráče a jít na to – takový byl Carter.

Až budeme kroužit kolem zeměkoule, říkal jsem si, určitě se od takového kluka ještě spoustu naučím.

Sbalili jsme si každý jeden kufr a jeden batoh. Jen nezbytnosti, slibovali jsme si navzájem. Několikery džíny, pár triček. Běžecké boty, boty do pouště, sluneční brýle plus jedny „suntans“ – tak se v 60. letech říkalo maskáčovým kalhotám.

Osobně jsem si přibalil také pěkný oblek. Zelený od Brooks Brothers s dvouřadým sakem. Čistě jen pro případ, že by se můj Šílený Nápad ujal.

7. září 1962. Naskládali jsme se s Carterem do jeho starého otlučeného chevroletu a vyjeli jsme závratnou rychlostí po dálnici I-5, údolím řeky Willamette, zalesněnou oregonskou nížinou, což bylo jako proplouvat hlubinou mezi kořeny stromů. Přiřítili jsme se do piniového cípu Kalifornie, pak vzhůru a přes vysoké zelené horské průsmyky, potom zase dolů, dolů, až jsme dlouho po půlnoci sjeli do mlhou zahaleného San Franciska. Tam jsme měli přátele, zdrželi jsme se několik dní, přespávali jsme u nich na podlaze a potom jsme se zastavili ve Stanfordu a vyzvedli tam ještě pár Carterových věcí. Nakonec jsme ještě zašli do obchodu s lihovinami a pak jsme si koupili dvě zlevněné letenky se Standard Airlines do Honolulu. Jednosměrné, za osmdesát dolarů.

Připadalo mi, že uplynulo jen několik minut a už jsme s Carterem dosedali na hrubý asfalt letiště na ostrově Oahu. Vystoupili jsme z letadla, podívali jsme se na nebe a pomysleli jsme si: tohle nebe není jako u nás doma.

Blížila se k nám skupinka krásných děvčat. Měly hluboké oči, olivovou pleť, byly bosé a pružné boky, jimiž kroutily, jim zakrývaly sukničky z trávy. Podívali jsme se s Carterem na sebe a pomalu jsme se začali zubit.

Vzali jsme si taxíka na pláž Waikiki a ubytovali jsme se v motelu přes ulici přímo u moře. Jediným pohybem jsme odhodili své bágly a navlékli si šortky do vody. Kdo tam bude dřív!

Sotva jsem se nohama dotkl písku, zaječel jsem, rozesmál jsem se a odkopl jsem své tenisky, načež jsem se rozběhl přímo do vln. Nezastavil jsem se, dokud jsem nebyl až po krk v mořské pěně. Potopil jsem se na dno, až úplně na dno, a pak jsem vyplaval, lapal jsem po dechu, smál jsem se a mrsknul jsem sebou na záda. Nakonec jsem doklopýtal na břeh, plácl sebou do písku a s úsměvem jsem se zahleděl na ptáky a oblaka. Musel jsem vypadat jako pacient, který utekl z ústavu pro choromyslné. Stejně pitomě se tvářil i Carter, který teď seděl vedle mě.

„Měli bychom tu zůstat,“ řekl jsem. „Nač spěchat s odletem?“

„A co náš plán?“ otázal se Carter. „Cesta kolem světa?“

„Plány se mění.“

Carter se zazubil. „Skvělý nápad, Bucku.“

Takže jsme si sehnali práci. Chodili jsme od domu k domu a prodávali encyklopedie. Žádná sláva, to dá rozum, ale lepší než nic. Nezačínali jsme s prací dřív než v sedm večer, což nám poskytovalo spoustu času na surfování. Najednou nebylo nic důležitějšího než naučit se surfovat. Po pouhých několika pokusech už jsem byl schopen udržet se na prkně zpříma a za několik týdnů jsem byl frajer. Fakt frajer.

Jako výdělečně činní jsme opustili náš pokoj v motelu a pronajali jsme si byt, zařízenou garsonku se dvěma postelemi, jednou skutečnou a jednou falešnou – ta vypadala jako žehlicí prkno, které se vyklápí ze zdi. Carter byl vyšší a těžší, zabral si tedy skutečnou postel a na mě zbylo žehlicí prkno. Nevadilo mi to. Po dni stráveném surfováním a prodáváním encyklopedií, a následném pobytu v místních barech až do pozdní noci bych se vyspal i v jámě na luau. Nájem byl sto dolarů za měsíc, dělili jsme se fifty-fifty.

Byl to sladký život. Nebe na zemi. Až na jednu drobnůstku.

Nedokázal jsem prodávat encyklopedie.

Nedokázal jsem prodávat encyklopedie za nic na světě. Vypadalo to, že čím jsem starší, tím jsem stydlivější a cizím lidem bylo často nepříjemné být svědky mých neskutečných rozpaků. Tedy, prodávat cokoli by se dalo brát jako výzva, ale prodávat encyklopedie, po kterých byla na Havaji asi taková poptávka jako po moskytech nebo obyvatelích z kontinentu, bylo utrpení. Jakkoli obratně nebo důrazně se mi dařilo chrlit ze sebe motivační věty, které do nás vtloukali během našeho krátkého výcvikového sezení („Hoši, neříkejte lidem, že prodáváte encyklopedie – prodáváte rozsáhlý souhrn lidského poznání… odpovědi na otázky života!“), reakce byla vždycky tatáž.

Vodprejskni, mladej.

Za to, že se mi nedařilo prodávat encyklopedie, mohla sice moje stydlivost, ale já jsem z podstaty své povahy začal prodejem encyklopedií pohrdat. Na těžce kalibrovaná odmítnutí jsem nebyl stavěný. Věděl jsem to o sobě už od střední školy, od prvního ročníku, kdy mě vyloučili z baseballového týmu. Ve velkém měřítku to byl jen malý nezdar, ale katapultoval mě ze scény. Bylo to poprvé, kdy jsem si doopravdy uvědomil, že ne všichni na tomto světě nás mají rádi nebo nás respektují, že nás často vyženou právě v tu chvíli, kdy ze všeho nejvíc potřebujeme, aby se s námi počítalo.

Nikdy na ten den nezapomenu. Táhl jsem svou pálku po cestě, dovlekl jsem se domů a zalezl jsem si do svého pokoje, kde jsem se trápil a trucoval asi dva týdny, až si nakonec moje matka sedla ke mně na kraj postele a řekla: „Tak dost.“

Vybídla mě, abych zkusil něco jiného. „A to jako co?“ bědoval jsem do polštáře. – „Co třeba atletiku?“ řekla. – „Atletiku?“ já na to. – „Běhat umíš rychle, Bucku.“ – „Umím,“ pronesl jsem a posadil jsem se.

Tak jsem začal běhat. Zjistil jsem, že umím běhat. A že mi to nikdo nemůže vzít.

Teď jsem se tedy vykašlal na prodej encyklopedií a všechna ta důvěrně známá odmítnutí, která s tím šla ruku v ruce, a jal jsem se pročítat pracovní inzeráty. Zanedlouho jsem zmerčil maličký inzerát v tlustém černém rámečku. Hledáme – prodejce cenných papírů. Určitě jsem si představoval, že při prodeji cenných papírů budu mít víc štěstí. Koneckonců, mám titul MBA – magistr obchodní administrativy. A než jsem odjel z domova, absolvoval jsem poměrně úspěšný pohovor u Deana Wittera.

Trochu jsem si to prověřil a zjistil jsem, že na téhle práci jsou dvě věci, které svědčí v její prospěch. Za prvé, stála za ní společnost Investors Overseas Services, kterou vedl Bernard Cornfeld, což byl v šedesátých letech jeden z nejznámějších podnikatelů. Za druhé, pracoviště se nacházelo v nejvyšším poschodí nádherného věžáku na pláži. Šestimetrová okna vedla přímo nad tyrkysové moře. To obojí se mi zamlouvalo a při vstupním pohovoru jsem se hodně snažil. A nějak se stalo, že po týdnech, během nichž jsem nikoho nedokázal přesvědčit, aby si koupil encyklopedii, jsem přesvědčil Cornfeldův tým, aby to se mnou zkusili.

Cornfeldův mimořádný úspěch a k tomu ten dechberoucí výhled mi po většinu dnů umožňovaly zapomenout, že ta firma není nic víc než obyčejná „kotelna“, kancelář burzovních zprostředkovatelů. Cornfeld byl proslulý tím, že se svých zaměstnanců ptal, jestli upřímně chtějí být bohatí, a tucet nenasytných mladých mužů každý den předvádělo, že chtějí, upřímně chtějí. Prudce, bez zábran, práskali sluchátky telefonů, oslovovali potenciální zákazníky nevyžádanými hovory, mohli se přetrhnout, aby dosáhli osobních schůzek.

Neuměl jsem vést pěkné řečičky. Vlastně jsem nebyl řečníkem v žádném ohledu. Ale rozuměl jsem číslům a znal jsem produkt: Dreyfusovy fondy. Navíc jsem věděl, jak říkat pravdu. Zdálo se, že se to lidem líbí. Rychle jsem si dokázal domluvit několik schůzek a sjednat několik obchodních transakcí. Do týdne jsem si na procentech vydělal tolik, že jsem mohl zaplatit svou polovinu nájmu na šest měsíců dopředu a ještě mi zbyla spousta peněz na vosk na prkno.

Větší část z mých volných příjmů končila v pochybných barech u vody. Turisté se stahovali spíše do luxusních oblastí, takových, jejichž jména sama zní jako zaklínadla – Moana, Halekulani –, ale my jsme s Carterem dávali přednost špeluňkám. Bavilo nás vysedávat s našimi kámoši z pláže a surfařskými povaleči, ztracenci a vagabundy, a vytahovat se tou jedinou věcí, která hrála v náš prospěch. Zeměpisem. Chudáci ti křupani tam u nás doma, říkali jsme. Ti ubozí troubové, co se plouží tím svým fádním životem jako náměsíční, celí nabalení, aby nezmokli a neprochladli. Proč nemohou být trochu víc jako my? Proč si nemohou užívat každého dne?

Naše nastavení na carpe diem ještě posilovala skutečnost, že se blížil konec světa. K jadernému patu mezi Spojených státy a Sovětským svazem se schylovalo celé týdny. Rusové měli na Kubě tři tucty raket, Spojené státy je chtěly odtamtud dostat a obě strany si navzájem předložily své konečné požadavky. Přestaly s vyjednáváním a každou minutou mohla vypuknout třetí světová válka. V novinách se psalo, že rakety budou z nebe padat ještě dnes. Nejpozději zítra. Svět byl Pompejemi a sopka už chrlila popel. No co, ujišťovali se všichni v těch pobřežních špeluňkách, má-li lidstvo skončit, dají se ty narůstající atomové hřiby docela dobře pozorovat i odtud. Aloha, civilizace.

A pak, ejhle, svět to přežil. Krize pominula. Jako by si sama obloha vydechla úlevou a vzduch byl najednou ostrý a všude se rozhostil klid. Nastal dokonalý havajský podzim. Dny jedna radost a skoro by se dalo říci požehnání.

A vzápětí se dostavila nesnesitelná nervozita. Jednoho večera jsem postavil svou sklenici s pivem na bar a otočil jsem se ke Carterovi. „Myslím, že je na čase opustit Šangri-La,“ řekl jsem.

Nenaléhal jsem nikterak tvrdě. Nemyslel jsem si, že je to nutné. Prostě jen dozrál čas vrátit se zpátky k Plánu. Ale Carter se zamračil a pohladil si bradu. „Jejda, Bucku, já ti teda nevím.“

Seznámil se s nějakou dívkou. Krásnou mladou Havajankou s dlouhýma snědýma nohama a očima černýma jako uhel, podobnou jedné z těch, které nás vítaly na letišti, takovou, o jaké jsem vždycky snil a nikdy ji nebudu moci mít. Chtěl zůstat, a co jsem proti tomu zmohl?

Řekl jsem mu, že to chápu. Ale zdrtilo mě to. Odešel jsem z baru a vydal jsem se na dlouhou procházku po pláži. Game over, myslel jsem si.

Poslední, oč jsem stál, bylo sbalit se a vrátit se do Oregonu. Ale absolvovat cestu kolem světa sám jsem si také nedovedl představit. Jeď domů, nabádal mě slabý hlásek kdesi v mém nitru. Sežeň si nějakou normální práci. Žij jako normální člověk.

Načež jsem zaslechl jiný slabý hlásek, stejně naléhavý. Ne, nejezdi domů. Pokračuj. Nezastavuj se.

Druhého dne jsem dal v „kotelně“ dvoutýdenní výpověď. „Neděláš dobře, Bucku,“ řekl mi jeden z šéfů, „jako prodejce bys měl vážně budoucnost.“ – „Bůh chraň,“ zamumlal jsem.

Ještě téhož dne odpoledne jsem si v cestovní agentuře na konci ulice koupil otevřenou letenku, platnou jeden rok pro všechny lety kamkoli. Něco jako Eurail Pass po obloze. Na Den díkůvzdání, v roce 1962, jsem vzal bágl a potřásl Carterovi rukou. „Bucku,“ řekl mi, „nenech se od nikoho vyšplouchnout.“

Kapitán oslovil cestující v rychlopalné japonštině a já se začal potit. Podíval jsem se z okénka na rudě zářící kruh na křídle. Matinka Hatfieldová měla pravdu, pomyslel jsem si. Jsme s těmi lidmi pořád ještě ve válce. Ostrov Corregidor, bataanský pochod smrti, nankingský masakr – a já tam teď letím kvůli nějakému pochybnému podnikání?

Šílený Nápad? Možná jsem doopravdy šílený.

Ale jestli ano, bylo už příliš pozdě na to, abych vyhledal nějakou profesionální pomoc. Letadlo drncalo po startovací dráze a pak se s řevem vzneslo nad kukuřičně žlutý písek havajských pláží.

Díval jsem se dolů na obrovské sopky, byly čím dál menší a menší. Zpátky už to nešlo.

Protože byl zrovna Den díkůvzdání, podával se na palubě letadla krocan s nádivkou a brusinkami. A jelikož jsme mířili do Japonska, bylo součástí nabídky rovněž tuňákové suši, polévka miso a teplé saké. Snědl jsem všechno a u toho jsem si četl brožované knihy, které jsem si nacpal do batohu. Kdo chytá v žitě a Nahý oběd. Dokázal jsem se identifikovat s Holdenem Caulfieldem, introvertním puberťákem, jenž si hledá své místo ve světě, ale Burroughse mi hlava absolutně nebrala. Obchodník s drogou neprodává svůj produkt zákazníkovi, on prodává zákazníka svému produktu.

Na moje gusto trochu moc přehuštěné. Usnul jsem. Probudil jsem se, až teprve když jsme mířili příkře a rychle k zemi. Pod námi leželo překvapivě zářící Tokio. Zejména Ginza vypadala jako vánoční stromek.

Ale když jsem jel z letiště do hotelu, neviděl jsem nic než tmu. Obrovské části města tonuly v hluboké temnotě. „Válka,“ poznamenal taxikář. „Mnoho domů pořád bomby.“

Americké bombardéry B-29 Superfortress. Během několika nocí v létě 1944 shodily na město postupně tři sta čtyřicet tisíc kilogramů bomb, většinou naplněných benzinem a hořlavým aerosolem. Tokio, jedno z nejstarších měst na světě, bylo skoro celé postaveno jen ze dřeva, takže bomby okamžitě způsobily požár, který vítr dál rozdmýchával. Na místě bylo zaživa upáleno kolem tří set tisíc lidí, čtyřikrát víc, než jich zahynulo v Hirošimě. Přes milion jich utržilo hrůzostrašná zranění. A téměř osmdesát procent budov zmizelo z povrchu zemského. Taxikář se nadlouho velebně odmlčel a ani já jsem nic neříkal. Nebylo co dodat.

Nakonec řidič zastavil na adrese, kterou jsem měl poznamenanou ve svém diáři. Špinavý hotýlek. Víc než špinavý. Rezervoval jsem si ho prostřednictvím společnosti American Express, zajíc v pytli, chyba, jak jsem si teď uvědomil. Zamířil jsem přes hrbolatý a děravý chodník ke vchodu a vešel do budovy, která vypadala, že se co nevidět odporoučí k zemi.

Za recepčním pultem byla stará Japonka a ukláněla se mi. Došlo mi, že se vlastně neuklání. Byla takhle schýlená věkem jako strom, jímž zmítalo už mnoho bouří. Pomalu mě odvedla do mého pokoje, který byl spíše jenom kójí. Rohož tatami, vratký stůl, nic víc. Bylo mi to jedno. Valně jsem si ani nevšiml, že rohož tatami je tenká jako oplatka. Uklonil jsem se té sehnuté stařeně a popřál jí dobrou noc. Ojasumi nasai. Uložil jsem se na rohož a usnul jsem.

O mnoho hodin později jsem se probudil v místnosti zalité světlem. Po čtyřech jsem dolezl k oknu. Zjevně jsem se nacházel v nějaké průmyslové čtvrti na okraji města. Oblast se samými doky a továrnami, sem jistě bombardéry B-29 zamířily přednostně. Všude, kam jsem pohlédl, byla zkáza. Rozpadající se a zřícené budovy. Jeden blok budov vedle druhého prostě srovnané se zemí. Kaput. Naštěstí měl můj otec v Tokiu známé, mimo jiné věděl o skupině Američanů, kteří tu pracovali v agentuře United Press International. Dojel jsem tam taxíkem a ti chlapíci mě přijali srdečně jako člena rodiny. Uvařili mi kávu a nabídli mi k snídani šáteček, a když jsem jim řekl, kde jsem strávil noc, smáli se. Zařídili mi přesun do čistého, slušného hotelu. Potom mi vypsali jména několika dobrých podniků, kam se dá zajít na jídlo.

Co, pro smilování Boží, děláš v Tokiu? Vysvětlil jsem jim, že jsem na cestě kolem světa. Potom jsem se jim svěřil se svým Šíleným Nápadem. „Huh,“ pronesli a maličko zvedli oči v sloup. Řekli mi o dvou bývalých vojácích, kteří vydávají měsíčník Importer.

„Než uděláš nějakou nerozvážnost,“ řekli mi, „promluv si s kluky z Importeru.“

Slíbil jsem jim, že to udělám. Nejdřív jsem si ale chtěl prohlédnout město.

S bedekrem a fotoaparátem Minolta v ruce jsem vyhledal pár památek, které přečkaly válku, prastarých chrámů a svatyní. Dlouhé hodiny jsem strávil jen tím, že jsem vysedával na lavičkách v zahradách obehnaných zdmi a četl si o hlavních japonských náboženstvích – buddhismu a šintoismu. Zaujal mě koncept kenšó neboli satori – osvícení, které přichází jako záblesk náhlého uvědomění, oslepující náraz. Něco jako funkce bulb na mé Minoltě. To se mi líbilo. Chtěl jsem to zažít.

Nejdřív jsem ale potřeboval úplně změnit své postoje. Měl jsem lineární myšlení a podle zenu není lineární myšlení nic než šalba, jeden z mnoha bludů, které nám brání ve štěstí. Podle zenu skutečnost není lineární. Budoucnost neexistuje, minulost neexistuje. Všechno je teď.

V každém náboženství, jak to tak vypadá, je tou překážkou, tím nepřítelem vlastní já. Přitom ale zen jasně prohlašuje, že žádné já neexistuje. Já je zrcadlo, horečnatý sen, a my svým tvrdohlavým přesvědčením o jeho realitě nejen že marníme život, ale také si ho zkracujeme. Já je troufalá lež, ve které se dennodenně utvrzujeme, a ke štěstí potřebujeme tuto lež prohlédnout, demaskovat ji. Poznat sebe sama, říká zenový mistr ze 13. století Dógen Zendži, znamená zapomenout na sebe sama. Hlas v nitru, hlasy zvnějšku, všechno je to totéž. Žádné dělicí čáry.

Zejména v soupeření. Vítězství, podle zenu, přichází, když zapomeneme na sebe i na svého protivníka, protože to jsou jen dvě poloviny jediného celku. V knize Zen a umění lukostřelby je to všechno předestřeno s krystalickou jasností. Dokonalosti v umění šermu dosáhnete…, když srdce už netíží žádné myšlenky na já a ty, na protivníka a jeho meč, na váš vlastní meč a na to, jak ho ovládat… Vše je prázdnota: vaše vlastní já, blyštící se meč i paže, která jej třímá. Není už ani myšlenka na prázdnotu.

V hlavě se mi všechno motalo a rozhodl jsem se dát si pauzu a zajít do převelice nezenové památky, vlastně úplně nejvíc antizenového místa v Japonsku, do enklávy, kde se lidé koncentrují na sebe a na nic jiného než na sebe – na tokijskou burzu. Töshö tehdy sídlila v mramorové pseudorománské budově s velkými řeckými sloupy a z druhé strany ulice vypadala jako starosvětská banka v nějakém poklidném městečku v Kansasu. Avšak uvnitř panoval absolutní chaos. Byly tam stovky mužů a všichni mávali pažemi, rvali si vlasy a ječeli. Ještě o něco pokleslejší verze Cornfeldovy „kotelny“.

Nemohl jsem odtrhnout zrak. Jen jsem se díval a díval a v duchu jsem se sám sebe ptal, tak o tomhle to všechno je? Opravdu? Vážil jsem si peněz stejně jako ten chlapík vedle mě. Ale chtěl jsem, aby můj život byl o něčem mnohem víc.

Po Töshö jsem potřeboval nějaké zklidnění. Zašel jsem hluboko do tichého srdce města, do zahrady vybudované na počest císaře Meidžiho a královny Šóken, na místo, o němž se má za to, že je nadáno mimořádnou spirituální silou. Tam jsem se posadil, v úctě, v kontemplaci, pod šumící jinany, vedle překrásné brány torii. Ve svém průvodci jsem se dočetl, že branou torii se obvykle vstupuje na posvátná místa, ponořil jsem se tedy do posvátnosti, do klidu, a pokoušel jsem se nechat se tím vším nasáknout.

Druhého dne ráno jsem si obul své běžecké boty a dal jsem si kondiční běh do Tsukidži, kde je největší rybí trh na světě. Vypadalo to tam úplně stejně jako v Töshö, pouze tam místo akcií byly krevety. Díval jsem se, jak prastaří rybáři rozkládají své úlovky na dřevěné kárky a handrkují se s bezvýrazně se tvářícími kupci. Večer jsem si pak zajel autobusem do jezerní oblasti, na sever pohoří Hakone, do kraje, který inspiroval mnoho slavných zenových básníků. Nemůžeš kráčet po stezce, pokud ses sám stezkou nestal, řekl Buddha a já jsem stanul v úžasu před stezkou, která se vinula od rovných hladin jezer k oblaky ověnčené hoře Fudži, dokonalému kuželu se sněhovou čepicí. Připadala mi úplně stejná jako Mount Hood u nás doma. Japonci věří, že vystoupit na Fudži je mystická zkušenost, oslavný rituální akt, a mě přemohla touha vylézt na ni, hned teď. Chtěl jsem vystoupat do oblaků, ale nakonec jsem se rozhodl, že ještě počkám. Vrátím se, až budu mít co oslavovat.

Odjel jsem zpátky do Tokia a šel jsem se představit do redakce Importeru. Dva bývalí vojáci, kteří tam měli službu, zavalití, s býčími krky, byli očividně velmi zaneprázdnění a vypadali, že mě okamžitě seřvou, co je mám co rušit a okrádat o čas. Ale během pár minut bylo jejich nevraživé vzezření to tam a proměnili se v přívětivé, přátelské chlapíky, kteří jsou rádi, že se potkávají s někým z domova. Většinu času jsme si povídali o sportu. Co říkáte tomu, že Yankees už zase vyhráli? A co si myslíte o Williem Maysovi? Na toho nikdo nemá. Jo, panečku, fakt nikdo.

Potom mi odvyprávěli své příběhy.

Byli to první Američané v mém životě, kteří milovali Japonsko. Umístili je sem na základnu během okupace a oni podlehli kouzlu kultury, jídla, žen, a když jim čas jejich mise skončil, tak se prostě nedokázali odhodlat k tomu, aby odtud odjeli. Takže založili časopis pro dovoz v době, kdy nikdo nikde nestál o to dovážet cokoli japonského, a kupodivu se jim dařilo vydávat ho už sedmnáct let. Svěřil jsem se jim se svým Šíleným Nápadem a oni mě vyposlechli a dokonce se zdálo, že je to zaujalo. Uvařili kávu do konvice a vybídli mě, ať se posadím. Když jsi uvažoval o tom dovozu, měl jsi na mysli nějakou konkrétní japonskou obuvnickou značku? zeptali se mě.

Řekl jsem jim, že mám rád značku Tiger, je to dobrá značka a vyrábí ji společnost Onitsuka v Kóbe, největším městě v jižním Japonsku.

„Ano, ano, tam to známe,“ přitakali.

Řekl jsem jim, že mám v úmyslu si tam zajet a poznat se s lidmi z Onitsuky osobně.

V tom případě, řekli mi ti bývalí vojáci, by ses měl naučit pár věcí o tom, jak se dělají obchody s Japonci.

„Nejdůležitější ze všeho,“ pokračovali, „je nenaléhat. Nesmíš na to jít jako ti typičtí, debilní Američani, takoví ti řadoví přivandrovalci – co řvou, chovají se neomaleně, agresivně, a když jim někdo řekne ne, nepovažují to za odpověď. Japonci nemají při obchodování rádi nátlak. Tady se domlouvají obchody tiše, houževnatě. Vzpomeň si, jak dlouho trvalo Američanům a Rusům, než Hirohita přiměli ke kapitulaci. A dokonce i když už na kapitulaci přistoupil, když se jeho země změnila v hromadu popele, co řekl svému národu? ,Válečná situace se nevyvinula k prospěchu Japonska.‘ Je to kultura nepřímého jednání. Nikdy tě nikdo neodmítne přímo. Nikdo nikdy neřekne na rovinu – ne. Ale oni neříkají ani ano. Hovoří jakoby v kruzích, tvoří věty bez jasného podmětu nebo předmětu. Nesmíš se nechat odradit, ale nesmíš si ani počínat přidrzle. Klidně se ti může stát, že budeš odcházet z něčí kanceláře s dojmem, žes to zpackal, a přitom ten dotyčný bude ve skutečnosti ochotný do toho jít. A můžeš odcházet s dojmem, že jste si plácli, a přitom ve skutečnosti ti to právě nevyšlo. Nikdy nevíš.“

Zamyslel jsem se. Smlouvat jsem neuměl ani za nejlepších okolností. A teď bych měl vyjednávat v nějakém panoptiku s pouťovými zrcadly? Kde normální pravidla neplatí?

Po hodině takové záhadné výuky jsem si s bývalými vojáky potřásl rukou a rozloučil jsem se s nimi. Najednou jsem měl pocit, že už nemohu déle čekat, že musím rychle do akce, dokud mi jejich slova ještě čerstvě doznívají v mysli. Pádil jsem zpátky do hotelu, naházel všechno do svého malého kufru a do báglu a zatelefonoval jsem do společnosti Onitsuka, abych si sjednal schůzku.

V pozdním odpoledni jsem nasedl na vlak mířící na jih.

Japonci jsou pověstní svým mimořádně vyvinutým smyslem pro řád a říká se o nich, že jsou až úzkostlivě čistotní. Japonská literatura, filozofie, oblečení, domácí život, to všechno je podivuhodně čisťounké a úsporné. Minimalistické. Nic nečekej, o nic neusiluj, po ničem se nenatahuj – nesmrtelní japonští básníci psali verše, které jako by neustále leštili a leštili, dokud se neblyštěly jako čepel samurajského meče anebo nebyly hladké jako kameny v horském potoce. Bez poskvrnky.

Jak to tedy přijde, podivoval jsem se, že je tenhle vlak do Kóbe tak špinavý?

Na zemi se válely noviny a cigaretové vajgly. Na sedadlech byly slupky od pomerančů a pohozené papíry. A aby toho nebylo málo, všechny vagony byly přeplněné. Málem tam ani nebylo kde stát.

Vmáčkl jsem se k oknu, chytil jsem se za popruh k otvírání okénka a visel jsem tam sedm hodin, zatímco se vlak plahočil a drkotal kolem zapadlých vesnic a kolem farem ne větších než průměrný portlandský dvorek. Byl to dlouhý výlet, ale ani mé nohy, ani má trpělivost to nevzdaly. Celou tu dobu jsem si v hlavě znovu a znovu přehrával kurz, který mi poskytli ti dva bývalí vojáci. Když jsem přijel, zaplatil jsem si malý pokoj v levném rjókanu.

Schůzku s lidmi z Onitsuky jsem měl druhého dne hned ráno, lehl jsem si tedy okamžitě na rohož tatami. Ale byl jsem příliš vybičovaný, abych mohl spát. Skoro celou noc jsem se převaloval na rohoži a ráno jsem znaveně vstal a podíval se na svůj pohublý, zakalený obraz v zrcadle. Oholil jsem se, oblékl jsem si svůj zelený oblek od Brooks Brothers a pronesl jsem povzbuzující řeč sám k sobě.

Jsi šikovný. Věříš si. Dokážeš to. DOKÁŽEŠ to.

Načež jsem se odebral na nesprávné místo.

Šel jsem se představit do prodejny firmy Onitsuka, zatímco oni mě očekávali v továrně Onitsuka – na druhém konci města. Zavolal jsem si taxi a rozjel jsem se tam, byl jsem jako na jehlách, dorazil jsem o půl hodiny později. V hale mě přivítala skupinka manažerů. Byli čtyři a tvářili se naprosto nevyvedeni z míry. Uklonili se. I já jsem se uklonil. Jeden z nich udělal krok dopředu. Řekl, že se jmenuje Ken Mijazaki a že by mě tu rád provedl.

Ještě nikdy jsem neviděl žádnou továrnu na výrobu obuvi. Všechno mi připadalo zajímavé. Dokonce jsem v tom slyšel hudbu. Vždycky, když kovové kopyto dopadlo při tvarování boty na zem, stříbřitě to cinklo, takové melodické BIM-bam. Každých pár vteřin, BIM-bam, BIM-bam, ševcovský koncert. I manažeři vypadali, že se jim to líbí. Usmívali se na mě i jeden na druhého.

Zavedli mě i do účtárny. Všichni v místnosti, muži i ženy, vyskočili ze svých židlí a unisono se uklonili, byl to projev kei, úcty k americkému „tycoonovi“. Dočetl jsem se, že výraz „tycoon“ má původ v japonském taikun, což znamená „velký pán“. Nevěděl jsem, jak mám jejich kei přijmout. Uklonit se nebo se neuklonit, to je v Japonsku vždycky důležitá otázka. Mírně jsem se pousmál, lehce jsem se uklonil a šel jsem dál.

Ti manažeři mi řekli, že každý měsíc vychrlí patnáct tisíc párů bot. „Pozoruhodné,“ řekl jsem. Nevěděl jsem, zda je to hodně nebo málo. Odvedli mě do zasedací místnosti a ukázali mi, že se mám posadit na židli v čele dlouhého oválného stolu. „Pan Knight,“ pronesl kdosi, „tady.“

Čestné místo. Další projev kei. I oni zaujali místa kolem stolu, narovnali si kravaty a zahleděli se na mě. Nastal okamžik pravdy. Mnohokrát jsem si tuto scénu přehrával v hlavě, tolikrát, jako jsem si vždycky přehrával každý závod, který jsem běžel, dávno před startovním výstřelem. Tentokrát mi ale došlo, že tohle není žádný závod. Člověka něco instinktivně nutí k tomu, aby všechno – život, podnikání, dobrodružství všeho druhu – přirovnával k závodění. Ale ta metafora často nesedí. Platí jen do určité míry. Protože jsem si nemohl vzpomenout, co jsem chtěl říci, dokonce ani proč jsem tady, tak jsem se jen několikrát rychle nadechl. Všechno záviselo na tom, jak se teď osvědčím. Všechno. Jestli to nezvládnu, jestli to zvrtám, budu do konce života odsouzený k podomnímu prodeji encyklopedií nebo podílových fondů nebo nějaké jiné veteše, která mě ani za mák nezajímá. Zklamu své rodiče, svou školu, své rodné město. Sám sebe.

Podíval jsem se na tváře mužů kolem stolu. Kdykoli jsem si tuto scénu představoval, chyběla mi tam jedna podstatná položka. Nedařilo se mi odhadnout dopředu, jak moc bude v místnosti přítomna druhá světová válka. A ta válka tam byla, byla vedle nás, mezi námi, dodávala podtext každému slovu, které jsme pronesli. Dobrý večer všem – dnes pro vás mám dobré zprávy!

A přitom tam zároveň nebyla. Díky své houževnatosti, díky tomu, že svou totální porážku přijali se stoickým klidem, a díky heroickému znovuzrození celého národa se Japoncům podařilo nechat válku za zády. Kromě toho tito manažeři v zasedací místnosti byli mladí jako já a bylo na nich vidět, že s válkou nemají nic společného.

Na druhé straně, jejich otcové a strýcové se pokoušeli zabít ty moje.

Na druhé straně, co bylo, to bylo.

Na druhé straně, celá ta otázka vítězství a porážek, která kalí a komplikuje tolik obchodních jednání, se komplikuje ještě víc, pokud se potenciální vítězové a poražení nedávno zapojili, byť třeba jen prostřednictvím svých volených zástupců a předků, do globálního konfliktu.

Všechny tyto vnitřní pochybnosti, to zmatení mysli stran války a míru, mi v hlavě vyvolalo šum o nízké intenzitě, rozpaky, na něž jsem nebyl připraven. Realista ve mně s tím chtěl počítat, idealista ve mně to odsunul stranou. Zakryl jsem si ústa rukou a odkašlal jsem si. „Pánové,“ začal jsem.

Pan Mijazaki mě přerušil. „Pane Knighte, jakou společnost zastupujete?“ zeptal se.

„Ach, ovšem, správná otázka.“

Krev se mi zpěnila čerstvou dávkou adrenalinu a dostavila se útěková reakce, zmocnila se mě touha rychle někam běžet a schovat se, což mě přivedlo k představě nejbezpečnějšího místa na světě. Domu mých rodičů. Ten dům postavili před mnoha desítkami let nějací bohatí lidé, kteří měli mnohem víc peněz než moji rodiče, a architekt tedy do jeho projektu začlenil v jeho zadní části i přístavek pro služebnictvo a tento prostor byl mým pokojem, který jsem zaplnil baseballovými kartami, LP deskami, plakáty, knihami – vším, co mi bylo svaté. Také jsem na celou jednu stěnu navěsil své modré stužky z běžeckých závodů, což bylo to jediné v mém životě, na co jsem byl bezostyšně pyšný. Takže? „Modrá stuha,“ vyhrkl jsem. „Pánové, zastupuji společnost Blue Ribbon Sports z Portlandu ve státě Oregon.“

Pan Mijazaki se usmál. Ostatní manažeři se usmáli. Mumlali si to kolem stolu. Blueribbon, blueribbon, blueribbon. Manažeři si založili ruce a zase umlkli a znovu se na mě zahleděli. „Víte, pánové,“ začal jsem znovu já, „trh s obuví v Americe je obrovský. A zdaleka neobsazený. Kdyby společnost Onitsuka dokázala na ten trh proniknout, kdyby Onitsuka dokázala dostat své Tigery na pulty amerických obchodů a prodávat je tak, že by podsekla Adidas, jejichž boty teď nosí většina Američanů, mohlo by z toho být velmi výnosné podnikání.“

Prostě jsem jen citoval ze svého referátu na Stanfordu, doslova, opakoval jsem věty a čísla, jež byly výsledkem mnoha a mnoha týdnů usilovného shromažďování dat, a pak jsem se to všechno naučil zpaměti, a to mi teď pomohlo působit výmluvným dojmem. Na manažerech bylo vidět, že je to zaujalo. Ale když jsem dospěl k závěru svého nadhozu, rozhostilo se mrazivé ticho. Potom jeden muž prolomil mlčení, a pak další, a to už mluvili všichni jeden přes druhého, hlasitě a vzrušeně. Ne na mě, ale mezi sebou.

Potom, naráz, se všichni zvedli a odešli.

Takhle to Japonci dělají? Takhle obvykle odmítají Šílené Nápady? Že se unisono zvednou a odejdou? Podkopal jsem si kei – prostě takhle? Je to konec schůzky? Co mám dělat? Mám prostě… odejít? Za několik minut se vrátili. Nesli si s sebou náčrtky a vzorky, které pan Mijazaki rozložil přede mne. „Pane Knighte,“ řekl mi, „už dlouho přemýšlíme o americkém trhu.“

„Vskutku?“

„Ve Spojených státech už prodáváme wrestlingovou obuv. Na, ehm, severovýchodě? Ale často jsme mluvili o tom, že bychom dováželi další modely i do jiných míst v Americe.“

Ukázali mi tři různé modely Tigerů. Tenisku, které říkali Limber Up. „Pěkná,“ řekl jsem. Skokanskou botu, které říkali Spring Up.

„Hezká,“ řekl jsem. A diskařskou botu, které říkali Throw Up.

Nesměj se, říkal jsem si. Nesměj… se.

Zasypali mě otázkami na Spojené státy, na americkou kulturu a spotřebitelské trendy, zajímalo je, kolik různých druhů běžeckých bot se dá sehnat v amerických obchodech se sportovním zbožím. Ptali se mě, jak myslím, že je americký trh s obuví velký, jak velký by mohl být, a já jsem jim řekl, že by unesl až miliardové obchody. Dodnes netuším, jak jsem na to číslo přišel. Opřeli se, podívali se na sebe, zdálo se, že je to ohromilo. A vzápětí jsem byl ohromený já, protože to začali ládovat do mě. „Měl by Blue Ribbon… zájem… o zastupování obuvi značky Tiger? Ve Spojených státech?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ano, měl.“

Zvedl jsem botu Limber Up. „Tohle je dobrá bota,“ řekl jsem.

„Tuhle botu – tuhle botu dokážu dostat na trh.“ Požádal jsem je, aby mi okamžitě zaslali vzorky. Dal jsem jim svou adresu a slíbil jsem, že jim pošlu peněžní příkaz na padesát dolarů.

Zvedli se. Hluboce se uklonili. I já jsem se hluboce uklonil. Potřásli jsme si rukama. Znovu jsem se uklonil. I oni se znovu uklonili. Všichni jsme se usmáli. Válka nikdy neproběhla. Byli jsme společníci. Byli jsme bratři. Čekal jsem, že to bude patnáctiminutová schůzka. Trvala dvě hodiny.

Z Onitsuky jsem šel rovnou do nejbližší pobočky společnosti American Express a poslal jsem dopis svému otci. Milý táto: naléhavé. Převeď, prosím, okamžitě padesát dolarů na účet Onitsuka Corp. v Kóbe.

Hajdy hou, hajdy hou… divný věci se dějou.

Vrátil jsem se do hotelu a chodil jsem kolem dokola své rohože tatami a snažil jsem se dospět k nějakému rozhodnutí. Dílem jsem chtěl ihned zpátky do Oregonu, počkat na ty vzorky a vrhnout se do svého nového podnikání.

Kromě toho jsem si připadal osamělý, odříznutý od všeho a všech, co a koho jsem znal, a dohánělo mě to k šílenství. Stačilo jen letmo nahlédnout do New York Times nebo do časopisu Time a už se mi tvořil knedlík v krku. Byl jsem trosečník, jakýsi novodobý Crusoe. Chtěl jsem být už zase doma. Teď hned.

Jenže. Pořad jsem ještě také hořel zvědavostí. Chtěl jsem vidět svět. Pořád ještě jsem chtěl poznávat nové věci, objevovat.

Zvědavost zvítězila.

Odletěl jsem do Hongkongu a chodil jsem tam po ulicích, v nichž panoval šílený zmatek a běs, a jímala mě hrůza při pohledu na žebráky bez nohou, bez rukou, staré muže klečící ve špíně, se sirotky, kteří jim stáli po boku a spínali ruce. Ti staří muži žebrali mlčky, ale ty děti neustále naříkavě opakovaly: Haló, bohatý pane, haló, bohatý pane, haló, bohatý pane. Pak také plakaly a padaly rukama k zemi. A i když jsem jim dal všechny peníze, které jsem po kapsách měl, bědovaly pořád a pořád dál.

Odjel jsem za město, vystoupal jsem na vrchol Victoria Peak a zahleděl jsem se do dálky na Čínu. Na vysoké škole jsem četl Hovory Konfuciovy – Když chceš pohnout horou, měl bys začít přenášením malých kamínků – a teď jsem měl intenzivní pocit, že nikdy nebudu mít možnost pohnout konkrétně právě touto horou. Už nikdy se nedostanu blíž k té mystické zemi obehnané zdí a bylo mi z toho smutno a nevěděl jsem proč. Připadal jsem si neúplný.

Moje další cesta vedla na Filipíny, kde je to úplně stejně šílené a plné chaosu jako v Hongkongu, a chudoba je tam dvojnásob taková. Pomalu, jako v nějakém zlém snu, jsem procházel Manilou, prodíral jsem se nekonečnými davy a beznadějně ucpaným provozem směrem k hotelu, kde bydlel kdysi v podkroví Douglas MacArthur. Všichni ti slavní generálové mě fascinovali, počínaje Alexandrem Velikým a konče Georgem Pattonem. Válku jsem nesnášel, ale miloval jsem válečnického ducha. Meče jsem nesnášel, ale miloval jsem samuraje. A ze všech slavných bojovníků v dějinách mi MacArthur připadal nejpřitažlivější. Ty jeho černé brýle, ta jeho kukuřičná dýmka – ten chlapík rozhodně netrpěl nedostatkem sebedůvěry. Skvělý stratég, mistr motivace, dotáhl to i na předsedu amerického olympijského výboru. Jak bych ho mohl nezbožňovat! Ovšemže zdaleka nebyl dokonalý. Ale věděl to o sobě. Lidé si vás zapamatují podle toho, řekl prorocky, jaká pravidla jste porušili.

Chtěl jsem si zaplatit jednu noc v jeho bývalém apartmá. Ale bylo to nad mé možnosti.

Jednou, přísahal jsem si. Jednou se sem vrátím.

Pokračoval jsem dál do Bangkoku, kde jsem se plavil na bambusovém voru skrz kalné bažiny na rozlehlé tržiště pod širým nebem, vypadalo to tam jako v thajské verzi obrazů Hieronyma Bosche. Jedl jsem ptáky, ovoce a zeleninu, jakou jsem nikdy předtím neviděl a už ani neuvidím. Musel jsem se vyhýbat rikšám, motorkám, tuk tukům a slonům, abych se dostal k Wat Phra Kaeo a k jedné z nejposvátnějších soch v Asii, obrovitému, šest set let starému Buddhovi vytesanému z jediného kusu jadeitu. Stanul jsem před jeho klidnou tváří a otázal jsem se: Proč jsem tady? Jaký to má smysl?

Čekal jsem.

Nic.

Pokud nebylo odpovědí mlčení.

Pokračoval jsem dál do Vietnamu, kde se ulice hemžily americkými vojáky a vzduch se tam tetelil strachem. Všichni věděli, že je válka na spadnutí a že to bude hodně zlé, hodně jiné. Bude to válka jako z Lewise Carrolla, taková, v níž americký důstojník prohlásí: Museli jsme tu vesnici zničit, abychom ji zachránili. Několik dní před Vánocemi, stále ještě v roce 1962, jsem odjel do Kalkaty a ubytoval jsem se v pokoji o velikosti rakve. Žádná postel, žádná židle: na to tam nebylo dost místa. Jen houpací síť zavěšená nad profukující dírou – záchodem. Během pár hodin jsem z toho byl nemocný. Chytil jsem něco ze vzduchu, pravděpodobně, nebo to bylo ze zkaženého jídla. Celý jeden den jsem si myslel, že to nepřežiju. Myslel jsem si, že umírám.

Ale nakonec jsem se nějak sebral, přiměl jsem se vylézt z té houpací sítě a druhého dne už jsem vratkým krokem sestupoval s tisíci poutníků a desítkami posvátných opic po příkrém schodišti chrámu ve Váránasí. Schody vedly přímo do teplé, rozčeřené Gangy. Když jsem měl vodu až po pás, vzhlédl jsem – přelud? Kdepak, pohřeb, konaný přímo uprostřed řeky. Vlastně několik pohřbů. Díval jsem se, jak se truchlící brodí do proudu, ukládají své milované na vysoké dřevěné máry a ty pak podpalují. Ani ne dvacet metrů od nich se jiní lidé v pohodě koupali. A další hasili tou samou vodou žízeň.

V Upanišadách stojí: Veď mě od neskutečného ke skutečnému. Opustil jsem tedy neskutečné. Odletěl jsem do Káthmándú a vypravil jsem se stopem přímo k čisté bílé stěně Himálaje. Cestou zpátky jsem se zastavil v narvaném čouku a zhltl mísu buvolího guláše, pěkně krvavého. Tibeťané v čouku, jak jsem si všiml, na sobě měli boty z červené vlny a zeleného flanelu, se zvednutými, dřevěnými špičkami podobnými lyžinám na sáních. Najednou jsem si všímal, jaké má kdo boty.

Vrátil jsem se do Indie. Nový rok jsem strávil bloumáním po ulicích Bombaje, proplétal jsem se mezi volky a krávami s dlouhými rohy a cítil jsem, jak na mě jde kolosální migréna – z kraválu a pachů, z barev a třpytu všude kolem. Pokračoval jsem dál do Keni a podnikl jsem dlouhý výlet autobusem hluboko do buše. Obří pštrosi se pokoušeli autobus předběhnout a velcí čápi nám přelétali přímo před okny. Kdykoli řidič zastavil uprostřed pustiny, aby nabral několik masajských bojovníků, objevil se tam jeden nebo i více paviánů a snažili se též nastoupit. Řidič a masajští bojovníci pak ty paviány zaháněli mačetami. Než vystoupili z autobusu, vždycky se ti paviáni ještě ohlédli přes rameno a vrhli na mě pohled uražené pýchy. Je mi líto, starej brachu, myslel jsem si. Kdyby to bylo jen na mně… Odletěl jsem do Káhiry, odebral jsem se na planinu v Gíze a u paty Velké sfingy jsem stál vedle pouštních nomádů a jejich velbloudů se stříbrnými dečkami a všichni jsme mžourali do jejích věčně otevřených očí. Slunce se mi propalovalo lebkou, totéž slunce, které se takhle propalovalo lebkou tisícům mužů, kteří tyto pyramidy vystavěli, a milionům návštěvníků, kteří sem přišli po nich. Všichni upadli v zapomnění, myslel jsem si. Všechno je marnost, píše se v bibli. Všechno je teď, učí zen. Všechno je prach, říká poušť. Odletěl jsem do Jeruzaléma, ke skále, kde se Abraham připravoval zabít svého syna, kde Mohamed začal svůj výstup do nebe. V koránu se píše, že skála se chtěla připojit k Mohamedovi a snažila se ho následovat, ale Mohamed na skálu stoupl nohou a zastavil ji. Otisk jeho nohy je prý dodnes viditelný. Byl bosý, nebo měl na nohou boty? Dal jsem si hnusný oběd v potemnělé krčmě, ve společnosti dělníků s tvářemi jako od sazí. Všichni vypadali k smrti unavení. Přežvykovali pomalu, nepřítomně, jako nějací zombie. Proč se musíme tak pachtit? myslel jsem si. Podívejte se na polní lilie… nepracují, nepředou. A přitom rabín Eleazar ben Azariáš, který žil v 1. století, říkal, že naše práce je na nás to nejposvátnější. Všichni jsou hrdí na to, co dovedou. Bůh mluví o své práci; oč víc by o ní měl mluvit člověk.

Pokračoval jsem dál do Istanbulu, nadopoval jsem se tureckou kávou a ztratil se v klikatých uličkách u Bosporu. Zastavil jsem se, abych si načrtl zářící minarety, a prošel jsem si zlatými bludišti paláce Topkapi, sídla osmanských sultánů, kde dnes uchovávají Mohamedův meč. Jedné noci nechoď spát, píše Rúmí, perský básník z 13. století. To, co chceš nejvíc, pak k tobě přijde. Slunce v tvém nitru vzplane a spatříš zázraky.

Odletěl jsem do Říma a trávil jsem tam dny zašitý v malých trattoriích, zdolával jsem hory špaget a okukoval nejkrásnější ženy, a nejkrásnější boty, jaké jsem kdy viděl. (Za císařských časů Římané věřili, že když si člověk před odchodem obuje nejdřív pravou botu, přinese mu to štěstí a blahobyt.) Prošel jsem si trávou zarostlé ruiny Neronovy ložnice, velkolepé trosky Kolosea, rozlehlé síně a komnaty Vatikánu. Protože jsem všude očekával davy, vyrážel jsem vždycky ven už za svítání s úmyslem být ve frontě první. Jenže žádná fronta nikdy nikde nebyla. Město zasáhla mimořádná studená vlna. Měl jsem ho celé jen pro sebe.

Dokonce ani v Sixtinské kapli nikdo nebyl. Byl jsem sám pod Michelangelovým stropem a mohl žasnout do aleluja. Ve svém průvodci jsem se dočetl, že pro Michelangela byla práce na tomto jeho mistrovském díle jednou velkou trýzní. Bolela ho záda a za krkem. Barvy mu nestále kapaly do vlasů a očí. Svým přátelům říkal, že už se nemůže dočkat, až s tím bude hotov. Jestli ani Michelangela netěšila jeho práce, myslel jsem si, jaká naděje zbývá nám ostatním? Odjel jsem do Florencie, kde jsem své dny trávil hledáním Danteho a četbou Danteho, toho rozhněvaného, mrzutého vyhnance. Byl takovým protivou už před svým vyhoštěním – nebo se jím stal až po něm? Bylo škarohlídství příčinou nebo následkem jeho zlostné povahy a nutnosti odejít do exilu?

Stanul jsem před Davidem, byl jsem šokován vztekem v jeho očích. Goliáš neměl nikdy žádnou šanci.

Odjel jsem vlakem do Milána, spojeného s Leonardem da Vinci, myslel jsem na jeho skvostné Zápisníky a žasl jsem nad jeho posedlostí vším neobvyklým. Nejvíc ze všeho lidskou nohou. Lidské chodidlo je mistrovsky zkonstruovaný stroj a umělecké dílo, napsal Leonardo.

Dá se proti tomu něco namítnout?

Poslední večer v Milánu jsem si zašel do opery La Scala. Provětral jsem svůj oblek od Brooks Brothers a vyrazil jsem si v něm hrdě mezi uomini nacpané do smokingů šitých na zakázku a donne zalisované do šatů a ověšené šperky. Všichni jsme uchváceně sledovali Turandot. Když Kalaf spustil „Nessun dorma“ – Hvězdy, zmizte za hory! Sotva úsvit vzejde, já nad ní zvítězím! Zvítězím! Zvítězím! –, zalily se mi oči slzami a sotva opona spadla, vyskočil jsem a tleskal vestoje. Bravissimo!

Odjel jsem do Benátek, strávil jsem několik malátných dní bloumáním ve stopách Marka Pola a zůstal jsem stát, ani nevím jak dlouho, před palácem Roberta Browninga. Máš-li prostou krásu, a nic jiného, máš asi to nejlepší, co Bůh vytvořil.

Ze všech slavných generálů byl právě on nejvíc posedlý botami: Voják v botách je jen voják. Ale ve vysokých botách se stává válečníkem.

Poslední večer jsem strávil tím, že jsem si v duchu probíral zpětně celý svůj výlet a dělal jsem si poznámky do deníku. Co bylo ze všeho nejlepší? ptal jsem se sám sebe.

Řecko, pomyslel jsem si. Jednoznačně Řecko.

Když jsem na začátku odlétal z Oregonu, nejvíc ze všeho jsem se ze svého itineráře těšil na dvě věci.

Na to, jak Japoncům předložím svůj Šílený Nápad. A na to, jak stanu před Akropolí.

„Táto,“ zeptal jsem se. „Přišly mi ty boty?“