KŘEHKÁ PŘÍMĚŘÍ

Copyright © Michaela Štěchová, 2025

All rights reserved

Graphic design © Nikola Janíčková, 2025

ISBN 978-80-284-0432-1

Obsah

I.

II.

III.

IV.

V.

Věnováno matce

I.

„Řeknu to otevřeně – neuvěřitelně trpím – mé noci jsou nepopsatelné – nemoc mě nenechá odpočinout – zvracím tak úporně, až ze mě vychází krev.“

Charlotte Brontë krátce před smrtí (1855)

Dívám se na svou namodralou a lehce napuchlou ruku, z jejíhož hřbetu trčí kanyla. Nevypadá zdravě, nelíbí se mi. Prostupuje ji ledový chlad – jako by v ní pomalu vzlínala smrt, jako by vůbec nepatřila ke zbytku mého těla. Řekla bych, že mi k loktu prostě přišroubovali cizí umrlčí pahýl, jenže zkřehlá tkáň nepřipouští, že by nebyla moje – na to si ji právě až příliš bolestně uvědomuju.

Události vzaly odpudivě rychlý spád… Ve středu první nevolnost, v pátek lehčí zvracení. Přes víkend se svět scvrknul v záchodovou mísu. Vidění zúžené na smrdutý otvor s mapami vodního kamene po stěnách a mými zvratky na dně. Vír splachovacích vod stahující mou vůli k životu do temného potrubí. V pondělí panika na gynekologii a první medikamenty – nefunkční. Tělo požírající samo sebe. Další pátek špitál.

A tak tu ležím, na vysoce moderní a všemožně polohovatelné nemocniční posteli, trochu jako bych už odpočívala v rakvi. Na zádech, bez hnutí, prázdné oči zvrácené do stropu, a bojím se pohnout. Můj žaludek, to je tajfun vyvolaný třepotem motýlích křídel. Na sebemenší záchvěv zvenčí odpovídá bouří. Přetočím se na bok? Zvracím. Posadím se? Zvracím. Promluvím? Zvracím.

Zvracím, zvracím… zvracím.

Buchot, rozražené dveře – do pokoje vtrhne zavalitá vrchní sestra. „Slečna Vavroušková?“ rozhlíží se netrpělivě po postelích – nemá času nazbyt. Jmenuju se Vávrová, ale je mi tak zle, že se ji ani nesnažím opravovat. Jen zlehka pozvednu levici a ona se ke mně s nelibostí ve tváři dokolébá.

Zamračeně si prohlédne mou namodralou ruku s kanylou, zlehka na ni poklepe, pak prohmátne okolí vpichu. „A na co si prosím vás stěžujete?“ zavrčí. „To je ještě v pořádku, tohleto, to vám tu nikdo znovu napichovat nebude. Už jsme se tady s těma vašima titěrnejma žílama natrápili dost a žádnou jinou nenašli, ne ne, kdepak – tahle jehla zůstane!“

Zatímco mě takto odkazuje do patřičných mezí, připravuje první kapačku. Stojan ve tvaru velkého kovového kříže se mi vztyčí nad hlavou. „Tohle máte proti tý nevolnosti,“ napojuje kanylu. „Až to dokape, tak si támhletím tlačítkem zazvoníte a já vám přinesu infuzi na zavodnění. Večer to pak celý dostanete ještě jednou, a k tomu litr glukózy.“

Kývnu na souhlas. Vrchní odchází.

S těžkými víčky sleduju, jak do vysychajícího řečiště mého krevního oběhu po kapkách vtéká čerstvá vláha. Umrlčí ruka, už takhle nepříjemně ledová, do sebe nasává ještě víc tekutého chladu a šíří ho dál do těla. Opatrně ji schovávám pod peřinu a pohled upírám na plastovou lahev s dimenhydrinátem. Nechtěla jsem brát léky, vážně ne… Rozhodně ne teď. Bohužel časům, kdy mé slovo mělo nějakou váhu, odzvonilo se třetím shozeným kilogramem. Totální apatie…

Začíná nám tu vznikat komplikovaný řetězec! Zatímco ty visíš na pupeční šňůře a saješ ze mě, visím já na téhle povážlivě tenounké hadičce a nasávám z kříže nad svým nevyzpytatelným tělem.

Přesně tak. Takhle neklíčí smrt… Takhle klíčí život.

Zvracím. Zase. Klečím hluboko skloněná nad záchodem jako v kostele při modlitbě. Ach bože, dej, ať tohle brzy skončí… Cítím, jak se mi do hlavy valí všechna krev a spolu s ní nepříjemný přetlak, z očí mi vyhrknou slzy, mezi stahy žaludku lapám po dechu. Jednou rukou si přidržuju vlasy, druhou namožené svaly na břiše. V jednu chvíli se předkloním tak nešikovně, až si nazvracím do nosu, vzápětí část zvratků vdechnu i do plic a začnu se dusit. Panikařím, rukou slepě šátrám po toaletním papíru a převrhnu přitom stojan na ručníky. Dávím se, vykašlávám a vysmrkávám roztodivnou směs všech svých tělních tekutin, a nakonec jen ležím na studených koupelnových dlaždicích a třesu se. Pár minut nabírám sílu, teprve pak vstávám. Nad umyvadlem rychlý pohled do zrcadla. Tu rozcuchanou ženskou v něm neznám, ale pokorně před ní skláním hlavu. Anebo od ní možná odvracím oči, těžko říct, nejspíš něco mezi tím. Rychle umýt ruce, opláchnout zarudlý obličej… A ven z koupelny.

Přede dveřmi už stepuje Chorvatka. Včera se mi představila, ale já její jméno zapomněla snad ještě předtím, než ho vůbec stihla doříct. Moc společenská teď nejsem. Na rozdíl od ní. Pořád něco vypráví: sestřičkám, četným návštěvám, lidem do telefonu… Mluví, mluví, mluví… A já její potřebu družby nezvládám naplňovat.

Teď si rukama hladí vzedmuté břicho a soucitně se na mě usmívá. „Co by člověk pro ty malý neudělal, co?“ prohodí a očividně čeká na mé přitakání. Toho se však nedočká. Kdepak, my dvě si rozumět nebudeme. Bože, jsem už teď, sotva pár týdnů od početí, špatná matka, když za daných podmínek nedovedu vyzařovat bezbřehý vděk za „zázrak života“?

Beze slova si lehám zpátky do postele. Mechanicky žvýkám druhou půlku housky. Bílé pečivo… Celozrnné by bylo samozřejmě lepší, ale to se tráví pomalu. Předevčírem jsem si na internetu našla data, jak dlouho zůstávají jednotlivé potraviny v žaludku. Celozrnné pečivo čtyři hodiny, bílé jen dvě. Tekutiny hodinu, zelenina tři… Od té doby se můj den řídí striktně podle téhle tabulky. Než něco sním, vyhledám si patřičný údaj. Například banán – půl hodiny. S posledním soustem se vracím do své umrlčí polohy a soustředím se na jedinou věc – nepozvracet se před vypršením daného časového limitu. Občas se zadaří. Když se nehýbu a nemluvím. Sebemenší vyrušení znamená okamžitý krach celé mise…

„Já to znám, já hyperemesis taky měla!“ hlásí Chorvatka. Nevzdává se snadno. „S druhým dítětem. Strašný to bylo. Oni ti říkaj, to přejde po pár měsících. Jenomže nepřejde. Aspoň já teda blila ještě na porodním sále,“ zasměje se, trochu nostalgicky, jako by vyprávěla nějakou veselou historku z vojny. „Ale to je ještě dobrý! Některý ženský to prej maj i během kojení.“

Výborně. Vyděšeně škubnu hlavou jejím směrem. Přišla na to, jak získat mou pozornost. „I během kojení?!“ vyhrknu. Houska těsně následuje slova a pokrytá čerstvým žaludečním slizem mi přistane na peřině. Dívám se na ni a v duchu překotně počítám. Jsem teprve v polovině sedmého týdne. Do porodu mi jich zbývá třiatřicet. Možná jednatřicet, když budu mít štěstí. Pětatřicet, budu-li mít smůlu. WHO doporučuje – pro blaho dítěte – kojit alespoň dva roky.

„Nechceš si zazvonit na sestru, ať ti tu postel převlíkne?“ ptá se Chorvatka, ale její hlas zaniká v mém vnitřním křiku. Tohle nezvládnu. Tohle prostě nemůžu přežít. Netrvá to ještě ani dva týdny a už mám pocit, že jsem na konci sil. V duchu odškrtávám dny do konce prvního trimestru. Co dny – minuty! I těch šest týdnů dělících mě od prvotrimestrálního screeningu mi přijde nekonečných a ona na mě s devíti měsíci. To jsou tři roční období spláchnutá do záchodu!

„Tak já ti tu sestru zavolám, jo?“ popojde ke mně blíž, když místo odpovědi stále jen nepřítomně zírám na své zvratky na povlečení, a zmáčkne zvonek. „Za chvíli určitě někdo přijde. Já si zatím skočím do sprchy.“

Sestra dorazí do minuty a povlečení mi vymění. „… ale já vám stejně povídám, že jestli vás trápí jenom nějaký zvracení, tak to ještě máte dobrý, to vlastně můžete bejt vděčná, to nám tu leží ženský s horšíma diagnózama!“ švitoří během toho, co mě napojuje na další kapačku. Nevím, jestli se mě tím snaží povzbudit, nebo mě spíš napomíná, ať se seberu a nedramatizuju, a tak jen neurčitě přikyvuju hlavou, asi jako vždycky, když se snažím odvést pozornost od skutečnosti, že zrovna neposlouchám. Do žíly mi proudí další dávka chlazeného nemocničního lektvaru a s ní přichází příjemná otupělost. Spánek je mým nejsladším útočištěm. Ve snech totiž nejsem těhotná. Mé snové tělo doposud nepodléhá žádným hormonálním změnám a s lehkostí proplouvá konejšivými krajinami nevědomí. Miluju chvíle pokojného dřímotu, schoulená pod peřinou jak raněné zvíře, miluju těch pět vteřin po probuzení, kdy teprve pozvolna přicházím k sobě, ty vteřiny zapomnění, kdy se svět kolem mě ještě nestihl vynořit z mlhy a já si v tom okamžiku neuvědomuju, kde jsem a co se se mnou děje…

Chci usnout. Než se mi to podaří, vyjde Chorvatka z koupelny. Nevím, s čím tu leží ona. Nesvěřila se mi. Jediná otázka, kterou jsem jí za celou dobu na společném pokoji položila a ona na ni odmítla odpovědět. Nejspíš příliš intimní, dobrá, omlouvám se, moje chyba. Občas špatně odhaduju hranice. Vím jen, že už je tu tři měsíce a do porodu ji domů nepustí. Zpoza zpola zavřených víček sleduju, jak se houpavým kachním krokem kolébá po místnosti, a přemýšlím, jestli spadá do kategorie „ženských s horší diagnózou“, nebo by měla jako já zkrátka jen přijmout úděl a vzchopit se. Všímám si, jak s každým krokem těžce dýchá, co dva metry se musí zastavit a protáhnout se v kříži – nahé nohy jí celé pokrývají obrovské tmavě fialové fleky. Do spánku mě provází její hlasitý pláč při telefonátu s nejstarší dcerou. Ten táhlý, zajíkavý nářek…

Co že se to říká – že se člověku při umírání odehraje před očima celý život? Mně se za zavřenými víčky promítá už teď, a to ještě nikam neodcházím, naopak –
množím se. Nic jiného ve své těhotenské paralýze stejně ani dělat nemůžu. Dávicí reflex ve mně spouští i pohyby zornic nebo pohled na obrázek sedmitýdenního embrya v příručce Šťastně těhotná od A-Z. Nezvládám mluvit, nezvládám psát, nezvládám číst, nezvládám se ani dívat na seriál… Jazyk pevně tisknu na patro, tak pevně, jak jen to jde, čelisti pevně sevřené, tváře mírně vtáhnuté, jakoby nalepené na zuby… Vytvářím tím v puse jakési vzduchové vakuum, prostor bez sebemenší skulinky, v níž by mohly vznikat další sliny, protože těch se mi teď tvoří až moc. Mnohonásobně víc, než zvládám polykat. Ústa mi neustále plní táhlý hutný sliz, kterým se občas při nádechu zakuckávám. Dokonalá definice nechutnosti. A tak jen ležím a můj znuděný mozek, tak podvyživený po několika týdnech bez zajímavějších podnětů, válcuje vědomí divokou směsí všemožných vzpomínek. Vytahuje je z paměti bez sebemenšího náznaku řádu, kombinuje a staví je do nesmyslných souvislostí, nově je interpretuje… Přepisuje mou minulost.

Tak například: Praha. Je mi osmnáct. Noc před předáváním vysvědčení na konci třeťáku. Já a Radka se opijeme ještě s několika spolužáky z gymplu v nějakém levném studentském pajzlu a kolem druhé ranní spolu tančíme sambu v kašně na Karláku. Noc je horká – zítra nám začíná léto, nejlepší léto našich životů. Boty jsem pohodila kamsi na trávník kus od kašny, silonky jsem dávno ztratila, voda mi šplouchá do nahých bílých stehen a příjemně chladí, džínové sukně máme vyhrnuté těsně pod zadky, vlasy rozpuštěné… Zvuk hlasitého smíchu, který nebere ohledy. Jakub opodál vysává poslední kapky z lahve vodky a Honza nám pouští hudbu. Chvíli se k nám pokouší přidat, ale sáhnout si ani na jednu z nás nedovolí. Pro vysvědčení si druhý den jdeme všichni bosí.

Anebo: Je nám třiadvacet a jsme na tanečním vystoupení v Českém Krumlově. Já a Radka, s kterou jsme si po maturitě založily taneční skupinu. V té nás je dohromady sice asi dvanáct, ale zdejší festival na oslavu nového čínského roku na nás trochu šetřil a zaplatil pouze za nás dvě. Během menšího jarmarku v předsálí městského divadla předvádíme balijský chrámový tanec. V opulentních kostýmech si za hřmotu gamelanu pracně vydobýváme prostor mezi stánky plnými etnických fair trade cetek a sklenic domácího bio medu. Až na dámu prodávající barevné tašky z Nepálu a trojici zcestovalých důchodců nikoho nezajímáme. Večer pak smíme do divadelního sálu – podívat se na hlavní program. Jak milé. Posadíme se do vylidněné poslední řady a trochu znuděně sledujeme nepříliš zajímavé dění na pódiu. Ale jen než dojde na skupinu bubeníků. Jejich bubny, bože, ty bubny působí mocněji než hlasy Sirén. Ty rytmy jsou hypnotičtější než cokoliv, co jsem do té doby slyšela, vlejou se člověku do žil, ovládnou tělo a zbaví je posledních zábran. Prvních pár minut si tančíme jen tak pro sebe v šeru mezi prázdnými sedadly, když vtom mě Radka popadne za ruku a táhne mě s sebou dopředu, do záře reflektorů, přímo na pódium. Dodnes si nedovedu vysvětlit, co to do nás v tu chvíli vjelo –
sama sebe považuju spíše za zdrženlivější povahu a přísahám, že jsme v tom momentě naprosto střízlivé. Té hudbě a prudké radosti ze života se ale nedá odporovat. Na jeviště vtrhneme se silou tajfunu a bez známek zaváhání se zmocníme jeho středu. Chvíli si říkám, že nás v další vteřině určitě vyvede ochranka, ale opak je pravdou – s posledními údery bubnů se spustí hlasitý potlesk, bubeníci vstávají od nástrojů a jdou se s námi se smíchem obejmout, že prý to bylo úžasné, že prý něco takového se jim ještě nestalo, hlavní hvězda akce a pořadatelka nám pak nadšeně potřásá pravicí a zajímá se, kdo proboha jsme a odkud jsme se tady vzaly. Příští rok si nás pozve všech dvanáct – jako tečku na závěr hlavního programu. Objede s námi půl republiky a za každý výstup nám štědře zaplatí. V ten moment nám patří svět.

Teď mi patří dvě skleničky: jedna na přebytečné sliny a druhá na hodně naředěný jablečný střik, který musím do hodiny vypít. Jinak mi sestra vynadá – ležím tu už třetí den a ztrácí se mnou trpělivost.

„… jsem kvůli vám extra načala krabici džusu, aby vám to chutnalo, to tady normálně neděláme, abyste věděla, tak to koukejte postupně ucucávat. Přece nám tu nemůžete zůstat na kapačce až do porodu!“ domlouvá mi. „A vůbec! Musíte se hejbat! Procházka vám udělá dobře!“

„Mně právě pohyb dobře nedělá ani trochu,“ snažím se jí vysvětlit, že zvracím pokaždé, sotva se trochu pootočím, a že má jediná šance na udržení čehokoliv v žaludku je vleže.

„Nesmysl,“ smete mé námitky vševědoucně ze stolu a do stehna mi zabodne heparinovou injekci pro ležáky. „Tlak máte výbornej. Takže odteď nebudete jíst v posteli, ale támhle u stolu. Musíte tu nevolnost trochu rozhejbat! Kdy jste vůbec byla naposledy ve sprše?“

„Dneska ráno,“ procedím uraženě skrz zuby a odplivnu si do sklenice.

Nevěří mi. Ještě chvíli se tyčí nad mojí postelí a kroutí hlavou, jako by nade mnou lámala hůl. Závěr zní: „Jste ženská – žádnej pták, abyste nám tu seděla na vejcích. Za hodinu vám přijdu dolejt trochu toho džusu a do tý doby vás chci vidět aspoň na jedný procházce chodbou!“

Má matka mi od patnácti vždycky opakovala: „… a za gynekologa si vždycky vybírej chlapa, páč ten k tomu má aspoň ňákej ten respekt. Ženská ne, ženská je v tomhle ras, ta se s tebou mazlit nebude.“ Vždycky jsem se tomu jejímu moudru posmívala, hahaha, zase další genderově kategorizovaná rada zakládající se na generalizaci a jejím přežitém vidění světa. Teprve těhotná začínám pomalu vnímat, že možná doopravdy existuje zvláštní druh krutosti, jíž se může dopustit jen žena na jiné ženě.

Nicméně jsem hodné děvče, snaživá dcera přísných rodičů, a tak se s posledním lokem na obchůzku nemocnice doopravdy vypravím. Jednu ruku v ochranitelském gestu na podbřišku, druhou na krku – jako bych tím snad dovedla vzedmutí žaludečních šťáv zabránit. Když se zmučeně šourám kolem prosklené sesterny, zaznamenám koutkem oka, jak v ní náhle všechno utichne. Všechny přítomné sestry ve vteřině ustrnou v pohybu a mlčky mě následují očima, až jedna se sarkastickým údivem vydechne: „No páni, ona vstala!“ Mám chuť se na ni podívat a zařvat jí do ksichtu: „Vstala, ty píčo, a teď se zas otoč a hleď si svýho.“ A ještě raději bych jim ten výborný jablečný džus, co mi má asi chutnat a za který mám být vděčná, hodila přímo na naleštěné okno. A popravdě, nejsem tomu daleko. Jenže s ubývajícími kily očividně čím dál více krotnu, takže se vyzvracím teprve na pokoji. Večer si za tento výkon vysloužím pochvalu, a dokonce i sáček slaných preclíků. Ať prý mám zítra něco na přilepšenou, než rozvezou snídani.

Ráno, když ve sprše zvracím první cucky krve, se mi hlavou prožene první myšlenka na potrat. Požádám o něj při vizitě, říkám si rozhodně, a zároveň přemýšlím, jak to vysvětlím doma. Po tom všem…

K rozumu přijdu ještě předtím, než si z vlasů spláchnu šampón. Potrat není přípustný, v žádném případě, a já se hrozím, že mě něco takového, byť jen na minutu, napadlo. Panebože. Cítí to mé dítě? Propíše se tahle má kacířská myšlenka nenávratně do jeho právě vznikající tkáně a předurčí jeho budoucí neštěstí? Zároveň se mi po snídani prvně od propuknutí nevolnosti na malý moment uleví. Zvládnu si dojít na chodbu pro hrnek čaje, a dokonce ho i vypít. Radost mi kazí černé svědomí a neodbytná předtucha blížící se tragédie. Není náhodou odeznění těhotenských potíží příznak zamlklého potratu? Co když mě právě nějaká vyšší moc trestá za tyhle okamžiky slabosti?… Nebo za věci, které se kdysi staly a které už nikdy nezměním? Karma prý bývá svině.

Slzy schovávám pod zavřená víčka a mezi potlačovanými vzlyky oběma dlaněmi hladím doposud plochý podbřišek. Moc prosím, neopouštěj mě, vím, že si tě nezasloužím, ale strašně moc prosím, zůstaň tu se mnou… Uleví se mi teprve poté, co žaludek čaj konečně vypudí. Sladká to mizérie.

Ale co si budeme nalhávat, všechny vzpomínky se teď točí jen okolo té jedné. Sbíhají se k ní jak ve spirále, jsem v ní lapená jak moucha v pavoučí síti, lepí se na mě svými vlákny a je jen otázkou času, kdy mě sežere. Jednotlivé obrazy minulosti se teď přede mnou zjevují ještě intenzivněji než jindy, časem vůbec neztratily na barvitosti, naopak, občas svou křiklavostí úplně zastřou i křehkou přítomnost. S nenasytností ohně s sebou berou všechno, co jim přijde
do cesty.

Jaro. Je mi čerstvě čtyřiadvacet. Tančíme ten den v Plzni. Vystoupení si nepamatuju, zato vím jistě, že jsem se po něm s Krishem strašně pohádala, protože na ně nepřišel. Do Plzně přijel, to ano, vždyť mi přece slíbil, že mě pak odveze zpátky do Prahy, ale místo aby se šel podívat, na čem jsem měsíc poctivě dřela, sedl si do kavárny vedle divadla a po zprávách mě upozorňoval, ať mi to v šatně hlavně moc dlouho netrvá. Neměl naši skupinu rád. O našem radžastánu tvrdil, že vypadá jak choreografie pro holky na indické základce, a naše bollywoodské sestavy mu přišly ještě směšnější – bílé ženské hrající si na Indky ve špatně uvázaných sárí, panebože, proč ses, Emo, nepřihlásila radši na balet…

Stojíme tedy někde před pivovarem a já na něj anglicky řvu, že mě nepodporuje, a on zas na mě, že to není pravda, že to on mě teda podporuje, ale právě proto chce, abych konečně přestala ztrácet čas nesmyslnostmi. Zakoktávám se u toho jako pokaždé, když se hádám v cizím jazyce. V jiných situacích nemívám citelnější problémy, ale v tom vzteku mi vypadávají slovíčka. Němými ústy po nich lapám jak ryba na suchu po troše vzduchu, což ještě umocňuje mou zlobu. Cítím, jak mi planou tváře, je mi stydno… Čehož Krish bez skrupulí využívá – anglicky mluví líp než já a přesně v podobných chvílích mi dává jasně pocítit svou převahu. Jediný Ind široko daleko, v jehož angličtině nenajdete ani stopu po nějakém indickém přízvuku – lidi si z něj naopak utahují, jestli ten svůj dokonalý britský akcent náhodou nepřenesl i do hindštiny a bengálštiny. Když si zamane, rozstřílí mě ostrými, přesně mířenými slovy na prach.

„Oh, just look at yourself, Ema! Proč teď nepíšeš bakalářku? Pracuješ načerno a s první vejplatou jsi udělala co? Pořídila sis psa!“ zasměje se, jako by vyprávěl nějaký vtip. Jako bych já byla ten vtip. „Víš ty vůbec něco o psech?!“

„Můžeš mi říct, jak můj pes… eeeeh sou… souvisí s tím, že ses vysral na mý představení?“ snažím se mu čelit.

„Můžu – rozptyluje tě!“

„Rozptyluje od čeho?“

„Od toho podstatnýho,“ pronese a hned mi uštědří přednášku o tom, jak se musím zajistit, a zajistím se jenom tak, že budu mít dobrou práci, a dobrou práci dostanu jenom tak, že vystuduju nějaký užitečný obor, a užitečný obor vystuduju jenom tak, že přestanu trávit dny s Radkou ve sklepě nacvičováním tu thajských a tu zase vietnamských tanečních póz, které stejně nikdy nenapodobím dobře.

Rozčílí mě tak, že k němu nejdřív nechci ani nasednout do auta. Práci načerno jsem si sehnala dva měsíce předtím, protože jsem neměla na výběr. Alespoň z mého tehdejšího pohledu ne. Otec totiž náhle přišel o tu svoji, následkem čehož si rodiče v podstatě ze dne na den nemohli dovolit mě podporovat na vysoké. Potřebovala jsem něco rychle – co rychle, okamžitě! – bez zdlouhavého posílání životopisů a nejistých výběrových řízení, abych měla na jídlo a na nájem. Vzala jsem tedy, co se jako první nabídlo, a rozhodně mi teď nepřipadá fér, že mi to Krish vyčítá. Zrovna on! Ind ze zlaté klícky, který v životě nebyl na jediné brigádě, za celé studium ani jednou nejedl suchou rýži a postel si sám prvně ustlal teprve poté, co se s inženýrským titulem přestěhoval do Evropy. Co ten ví o mých problémech, co ten mi má co kázat! Hádka se začne točit v kruhu, a než se nadějeme, padneme na samé dno – tedy na dno, na kterém se on trefuje do mé angličtiny a já mu oplácím poznámkami o jeho v podstatě neexistující češtině. Tolik bych si přála, abychom se spolu občas mohli bavit v jazyce, který opravdu suverénně ovládám. Aby se alespoň sem tam role obrátily. Ale bohužel – Krish se česky učit nehodlá. Proč by taky měl – v Praze už žije roky a doteď si v ní s angličtinou vystačil. „Jeď si do Prahy sám, já si počkám na autobus!“ dívám se dotčeně před sebe a pokračuju v chůzi, zatímco on autem popojíždí vedle mě podél chodníku.

„Vždyť ani nevíš, kde je tady nádraží.“

„No tak ho najdu!“

„Ty? Emo, ty se ztratíš i ve vlastním bytě! A Alberta během toho tvýho hledání tady vyvenčí v Praze kdo? Dělej, naskoč si. Cestou to proberem a v Praze tě vezmu na sushi.“

Přemluví mě. Usmiřujeme se v lese někde u Rokycan, kde zničehonic sjede z dálnice. Nemáme u sebe jediný kondom – nebylo to v plánu. Předpokládám tedy, že ho aspoň včas vytáhne, jenomže to předpokládám špatně. Těžkou hlavu si z toho ale nedělám – bez injekce menstruuju tak jednou dvakrát do roka. Doktorka mi loni v létě diagnostikovala syndrom polycystických vaječníků a řekla mi, že bez hormonální léčby nebudu mít děti. Takže jsem v klidu.

Přesně o šestnáct dnů později se divím.

Ráno – asi tak vteřinu po probuzení – se pustím do „preclíkového manévru“, který jsem si před spaním promyslela. Těhotným se přece všude doporučuje, že mají sníst něco malého okamžitě po procitnutí a teprve tak o dvacet minut později vstát, aby se vyhnuly nevolnosti… Plán tedy zní: jen co přijdu k sobě, popadnu z nočního stolku darovaný pytlík preclíků a vysypu ho do sebe takovou rychlostí, že si můj žaludek ani nestihne uvědomit, co se právě děje.

Bohužel, trhnutí igelitu obrátí naruby všechny mé vnitřnosti a obsah pytlíku se nepřemístí do mého břicha, nýbrž naopak.

Z preclíků tedy nic nebude – čekám na snídani. Musím uznat, že zvracet nalačno přináší fascinující vhled do světa žaludečních šťáv. První várka bývá velká, plná průhledného až mléčně bílého hlenu spíše hutnější konzistence. Množství však postupně ubývá a vodnatí, až se nejpozději se čtvrtým hlubokým předklonem dostaví řídká, jedovatě žlutá tekutina hořké příchuti.

Odpoledne volá sestra. Hovor típnu a napíšu zprávu, už na úvod lehce vyčítavou: „Víš přece, že teď nezvládám mluvit.“

„Aha, promiň, já se jen chtěla zeptat, jak se máš.“

„Furt stejně. Pořád čekám, až rozkvetu.“

„Hm. Nemám se odpoledne stavit a něco ti přinést?“

Je milá, ale poslední, co teď potřebuju, je, aby mě někdo takhle viděl. Dneska už jsem do té sprchy totiž opravdu nešla. Celá sesterna si stejně dávno myslí, že se nemyju, proč se tedy vůbec snažit. Kůži všude po těle mi pokrývá zvláštní olejnatý film neznámého původu – buď zas nějaká bizarní reakce na těhotenství, anebo možná na všechny ty infuze. „Díky, ale já se teď snažím svý tělo na následujících sedm měsíců hibernovat a eliminuju všechno, co mi v pádu do hlubokýho kómatu brání.“

„Jasný. V pohodě.“

Na chvíli se odmlčí, ale pak jí to stejně nedá: „Hele, zkoušela jsi už tu ovesnou kaši, jak jsem ti psala minule?“

„Káťo… Jen při slově oves se mi navaluje.“

„No píšou to všude na netu, že prej to na sebe váže ty žaludeční šťávy a tlumí to nevolnost…“

„Na netu můžou psát, co chtěj, ale když ti říkám, že mi to nepomáhá, můžeš mi to prosím tě věřit?“

„Hm. A co heřmánkovej čaj? Ten mi strašně ulevil při zánětu žaludku.“

„Já ale nemám zánět žaludku!“

„No ale zvracíš.“

„Ale ne ze zánětu žaludku!!!“

Deset minut ticho, pak zase začne: „Hele a co zázvor?“

„Bez výsledku.“

„Cucat kostky ledu?“

„Taky nic.“

„A co takhle sníst něco hned po probuzení, než vstaneš?“

Pohledem vyčerpaně sklouznu na odpadkový koš, ve kterém smrdí pytlík preclíků s mými zvratky. „Katko, proboha! Co to je, tohleto – napsala jsi do Googlu ,nevolnost v těhotenství‘ a teď mi tady přežvejkáváš moudra z prvních dvou odkazů?! Skoro tejden už ležím na kapačkách – nemyslíš si, že jsem ty články sama dávno četla? Budeš se divit, ale fázi babskejch rad mám tak trochu za sebou – a ne, opravdu nefungujou!“

Za posledních dvanáct hodin je čtvrtá, kdo mi zázvor navrhuje. Mně se při zmínce o něm okamžitě vrací vzpomínka, jak jsem ho Matějovi vydávila přímo do klína, a můj trávicí trakt se pak automaticky snaží znovu zbavit potraviny, která se v něm už dávno nenachází.

„Sorry, ty vole, já se ti jenom snažím pomoct!“ odpovídá sestra naštvaně. Má na to právo, na tu uraženost. Úplně ji chápu. Myslela to dobře. Vím, že v téhle konverzaci jsem já ten idiot. Jen prostě nezvládám nekonečný příval dobře míněných rad zpracovávat. Hrnou se na mě ze všech stran – od těch, které už porodily třikrát, stejně jako od těch, které těhotné nikdy ani nebyly, a všechny jako by naznačovaly, že se dost nesnažím. Vždyť by mi zpátky ke štěstí stačilo jedno zázvorové lízátko, ostatně, je toho plný internet, tak proč si proboha nedám říct… Začíná to ve mně probouzet nekontrolovatelnou agresi.

Už sestře píšu: „Promiň, ale teď mi fakt pomoct nemůžeš. Až třeba jednou budeš taky těhotná, tak to pochopíš.“ Když si po sobě zprávu přečtu, polknu hrůzou a hned ji zase smažu. Mateřská povýšenost očividně dostihla i mě, a to mám v ruce sotva první ultrazvuk.

Po následující dva dny se na telefon radši ani nepodívám. Sedím na skluzavce společenské izolace, pod ní černá díra – a já ji vidím, moc dobře ji tam vidím –, a stejně se odrazím a jedu. Na nic jiného mi síly bohužel nestačí.

Že jsem těhotná, zjistí jako první babička asi tak devátý den od početí. Přijedu na víkend domů a během vítání s rodinou se dvakrát bezdůvodně zakuckám. „Pardon,“ omlouvám se a sama nad tím nechápavě kroutím hlavou. „To se mi poslední dva tři dny stává pořád.“

„Co se ti stává pořád?“ zarazí se babi okamžitě.

„No že mi zaskočí slina. Najednou strašně slintám, vždycky někomu něco vyprávím a vůbec u toho nestíhám polykat,“ krčím rameny.

„Ty jsi těhotná,“ vypálí babi rovnou a mně z toho zaskočí znovu.

„Těhotná?! A na to jsi proboha přišla jak?!“ směju se nevěřícně. Opravdu mě tím nápadem pobaví. Odkdy jsou sliny těhotenským příznakem?! „Mám prostě jen příšernej hlad a z kuchyně cejtím svíčkovou,“ mávnu nad jejím zkoumavým pohledem rukou.

Její podezření však nezaplaším. Celý víkend mě má pod drobnohledem. V neděli se chci učit na zkoušku, ale vyčerpáním usnu nad zápisky z přednášek hodinu po snídani. Když mě pak budí k obědu, vůbec mě nemůže probrat. „Emo, hergot, kolikrát tě máme k tomu stolu volat!“ zlobí se nad mojí postelí. „Co tady takhle chrníš, tys nespala v noci, nebo co?“ sleduje zamračeně, jak přes všechny snahy stále nemůžu přijít k sobě. „Dělej, budeš to mít studený,“ dodá ještě, než pokoj opustí.

Když se konečně celá malátná doploužím do kuchyně, zjistím, že mám na talíři sekanou a brambory, po kterých stéká tmavě oranžový olej. Spousta tmavě oranžového oleje. „Babi, promiň, já nějak nemám hlad,“ odsouvám plný talíř.

„No něco sníst musíš,“ sune ho babička zpátky přede mě.

„A nemůžu si dát třeba jenom rohlík? Tady z toho omastku se mi dělá mdlo, jenom na něj koukám,“ ohrnuju nos.

Ona odloží příbor a znovu zopakuje. „Ty jsi těhotná.“

Naštvaně vstanu od stolu a nedotčenou porci odnesu ke dřezu. Proč s tím nedá pokoj?! Pořád ještě zpracovávám verdikt své doktorky, že budu mít s početím problém. Co když se mi to nikdy nepodaří, co když nikdy nebudu mít děti… Čím víc mě téma skličuje, tím víc se ho v sobě snažím dusit, stejně teď absolutně není na pořadu dne, kdepak, nebudu na něj myslet, nebudu se jím trápit, to je problém budoucnosti… Proč mě babička nenechá v klidu?! „O tom bych snad něco věděla,“ odseknu a vrátím se zpátky do postele. Druhý den v práci vyprávím kolegyni u oběda vtipnou historku o tom, jak se mi babička na stará kolena zbláznila.

Hyperemesis gravidarum. Jaké to elegantní sousloví. Hyperemesis. Zní tak vzletně. Étericky, vznešeně… Škoda toho marastu, co za sebou ukrývá.

Můj opoziční vnitřní hlas – ten, který se mi v hlavě ozývá v momentech nejistoty a neustále všechno zpochybňuje a všemu oponuje – zní přesně jako hlas mé máti. Nedá se utišit – pokud snad existuje nějaká pupeční šňůra, po jejímž přestřihnutí by dialog mezi mnou a mou vnitřní matkou ustal, tak jsem ji doposud nenašla. A právě tenhle hlas mi teď našeptává: Přestaň všemu dávat vznosná jména, aby ses v tom mohla babrat a litovat se.

Při vizitě se mě doktorka napřímo zeptá, jestli není možné, že dítě vlastně nechci. Okamžitě se celá naježím. Už je to tady, neví, co se mnou, tak to začneme svalovat na psychiku, a nakonec mě místo pomoci pošle na psychoterapii. Má vnitřní matka, jež s tou skutečnou pravděpodobně nemá až na ten tón zas tolik společného, záležitost nekomentuje, jen nespokojeně mlaská a protáčí panenky.

Večer mě ponoukne k tomu, že bych se možná měla začít připravovat na život mimo nemocnici. Tehdy učiním nejlepší investici celého svého těhotenství a přes internet si objednám růžový silikonový kbelík na zvracení. Skládací, aby se mi dobře přepravoval. Pořád si v sobě ještě hýčkám naivní představu, že ho třeba budu skladovat jako placku pod postelí a vytahovat ho pouze tehdy, když ho budu potřebovat.

Haha. Přiroste mi k tělu! Prodlouží mi paže a stane se mou trvalou součástí, jakýmsi novým orgánem určeným ke zpracování všeho, co si nenajde cestu do střev. Chodit s ním budu po bytě, po lese s Albertem i po městě cestou na gynekologii, a v uších mi celou dobu bude v ozvěně dunět smích mé matky.

Spíš než těhotenství se těch prvních pár dnů obávám toho, že jsem nemocná. Že mám nějakou plíživou chorobu s neurčitými počátečními příznaky, která se v této fázi možná sice tváří nenápadně, ale postupně mě zevnitř rozleptá. Kromě slinění totiž zaznamenám i silnou kovovou pachuť na patře. Nedá se ignorovat, nedá se nad ní prostě mávnout rukou, na to je opravdu příliš intenzivní. Přichází ve vlnách, jako bych si v průběhu dne skutečně vkládala do úst šťavnatá sousta železa. Jako by se mi spolu s rajskou polévkou na jazyku rozpouštěla i ta lžíce. Zní to jako drobnost, ale vyděsí mě to. Na internetu si vyhledám, že podobné problémy způsobují například nemocné ledviny. To by mohlo být – opravdu chodím podezřele často na záchod…

Je konec dubna a já ten rok prvně vyrážím do práce jenom ve svetru. Praha kvete, ve vzduchu jaro –
krásný den. Cestou na tramvaj si všimnu, že se cítím divně. Žaludek na vodě, trochu se mi motá hlava. Moc jsem ale nesnídala, ráno často nestíhám, určitě to mám z hladu. Koupím si něco v pekárně před kanceláří.

Celé dopoledne se hrbím nad počítačem a vyřizuju objednávky nových zájezdů. Šéf mi slibuje, že příští měsíc dostanu pracovní smlouvu. Doteď to nešlo, firma je mladá, peníze nejsou, určitě to chápu, ale teď na mé místo dostane dotace, tak ty papíry podepíšem a konečně budeme mít zase všichni čisté svědomí. Kolegyně jde na oběd do kantýny. Ptá se, jestli chci s ní. Nechci. Za pár dní mi odlétá veledůležitý VIP zákazník do Dubaje, doposud nemá k cestě podklady a už začíná tlačit. Nevím, kde mi hlava stojí, klient je nervózní, šéf je nervózní, o sobě ani nemluvím, musím to dneska všechno odeslat, včera bylo pozdě, bože, zas budu dělat do noci přesčasy, jako ostatně celý tenhle měsíc, kdepak, kantýna je pro lidi, kterým na stole neleží stohy letenek a hotelových rezervací, já si dneska jen rychle odskočím pro kuře do fastfoodu přes ulici a sním si ho jako vždycky nad klávesnicí.

Pro jídlo vyrazím v poklusu, hektika polední pauzu nezná, ale sotva přeběhnu silnici, musím se zastavit a vydýchat se. Sakra, co se to se mnou děje, tohle už přestává být legrace… Celá ulice se se mnou zhoupne. Přijde mi, jako by se mé vědomí chvílemi nepohybovalo uvnitř mého těla, jako by se při chůzi houpalo ve svém vlastním rytmu, jenž za tím fyzikálním lehce zaostává.

… Moc kafe? Je to možné? Kolik jsem těch šálků dneska vypila? Tři? Čtyři? Projevuje se takhle vysoký tlak? Nevím, nikdy jsem ho neměla, vždycky jsem trpěla spíš na ten nižší, ale asi bych se s tím kofeinem měla trochu krotit, očividně mi nedělá dobře.

… Nebo to mám ze stresu?

Odpoledne obvolávám anglické hotely kvůli nepotvrzeným platbám, když si mezi jednotlivými hovory uvědomím, že mě bolí prsa. Zvláštní – to se mi nikdy nestává. Rozhlédnu se po kanceláři – všichni jsou zrovna pohlceni vlastními monitory, nikdo se nedívá. Sjedu hlouběji do židle a nenápadně si hrudník prohmátnu. Opravdu je na dotek nezvykle citlivý a naběhlý – v levém prsu navíc zaznamenám zduřelou mléčnou žlázu. To se mi stalo naposledy asi v jedenácti letech, když mi prsa začínala růst. Dodneška si na ten moment živě vzpomínám, jak jsem si ji prvně nahmatala – bylo to na vsi u babičky, ležela jsem na gauči po nedělním obědě a myslela si, že do pár měsíců určitě umřu. Jinak než smrtelnou chorobou jsem si ten nález vysvětlit nedokázala. Trvalo několik dní, než jsem se svěřila matce. Když se ukázalo, že si písničky na pohřeb ještě vybírat nemusím, že prostě jen budu brzo potřebovat svou první podprsenku, úzkost zmizela a namísto ní se dostavilo nadšení. Na tuhle tělesnou změnu jsem byla pyšnější než na svůj první uhr na špičce nosu pár měsíců předtím – budu jedna z prvních vyvinutých holek ve třídě – a fakt, že to prso budu mít dlouho vyrostlé jen jedno, mi tu radost kalil jen pramálo.

Bohužel – jak rychle má proměna v ženu začala, tak rychle taky skončila a vnad se mi nakonec dostalo spíše chlapeckých.

… Až teď – najednou – se mé prsní žlázy znovu probouzí k životu. Vybavuje se mi, jak jsem si v sedmnácti na gymplu procházela pod Radčiným vlivem fází východních nauk. V příručkách o tantře jsem se tenkrát dočetla, že se ženám po opravdu kvalitním sexu může velikost košíčků zvětšit i dávno po završení pohlavního zrání.

Hmmm… Že by? Začala se mi má turbulentní indická známost konečně vyplácet?

Aspoň si teda myslím, že jsem něco takového četla, přece jen je to pár let, moc jistá si tím nejsem…

Chvíli se snažím na to téma zapomenout a soustředit se na práci, ale nakonec mi to nedá. Musím se ujistit. Zavřu e-mail a do internetového vyhledavače napíšu: růst prsou v dospělosti.

Odpověď Googlu zní jednoznačně: o kvalitním sexu ani zmínka, zato několik stran odkazů na články, jež jsou do jednoho variací na titulek „První příznaky početí“.

Panebože, hrkne ve mně. Já jsem vážně těhotná.

„Mně bylo v těhotenství taky blbě a taky jsem musela fungovat. Když jsem čekala tvou sestru, tak jsem se kromě vaření starala navíc ještě i o tebe. Byly ti tenkrát tři,“ vzpomíná po zprávách moje matka. Vyžaduje ode mě za svůj výkon zpětně obdiv a uznání? Nebo se mě taky snaží ponouknout, ať přijmu „ženský úděl“ bez fňukání? Ať pochopím, že zvracení k těhotenství patří? Tolik ženských už čekalo děti, drtivá většina z nich jich odnosila více než jedno a skoro žádná z toho nedělala takové drama, tak proč se prostě neprojdu na čerstvém vzduchu? Proč si nedám jeden banán a nenechám se někým trochu rozptýlit, protože na to očividně jen moc myslím?

„Tak ti třeba nebylo blbě tolik,“ bráním se.

„Že nebylo?! S tvou sestrou jsem taky ležela v nemocnici na kapačkách. Doktoři už si se mnou nevěděli rady a chtěli to těhotenství ukončit. Vezli mě na sál, když naštěstí zasáhl Míla Bělský… Pamatuješ ještě Mílu Bělskýho?“

„Myslíš toho debila, co měl při každý prohlídce blbý komentáře?“

„Emo! Hlídej si slovník. Tenhle debil byl ten nejlepší gynekolog široko daleko. Tvý sestře dvakrát zachránil život. A tebe porodil taky.“

„On mě porodil?! Odkdy rodí chlapi?“

„Chci říct, že jsem s ním měla jen ty nejlepší zkušenosti. To byl PAN doktor.“

„Já si ho pamatuju jako brejlatýho padesátníka, co mi rve v patnácti mezi nohy studený gynekologický kleště a otráveně mě u toho napomíná, ať se proboha uvolním. Že prej ze mě jednou určitě bude učitelka, protože jenom ty jsou takovýhle hysterky, a nejvíc ze všeho že doufá, že jednou nebude muset bejt u mýho porodu, když jsem taková tuhá.“

„No a neměl pravdu? Vždyť z tebe učitelka nakonec je.“

„To je fakt. Tak to asi můžem bejt rády, že se mu krom proroctví i to přání nakonec vyplní a u mýho porodu zcela jistě trpět nebude, když měl před měsícem ten infarkt.“

„Emo!“

„Pardon. Nemohla jsem si pomoct.“

„V každým případě, abych to dovysvětlila… Už mě tenkrát vezli na sál, když vtom zasáhl Míla Bělský. Zrovna dorazil na směnu. Já k němu tenkrát chodila roky na gyndu, tak věděl, jak dlouho jsme se o tvou sestru snažili. Zastavil sestry s mou postelí mezi dveřma a povídá mi: ,Paní Vávrová, prosím vás, vždyť vy to máte doslova vymodlený, to si to teď necháte prostě vzít?!‘ Já ale ani nevěděla, že mi naplánovali interrupci. Vůbec jsem netušila, na jaký zákrok mě zase vezou. Nikdo se mě na nic neptal, prostě si to ti doktoři rozhodli někde na poradě, že je to nezbytný, a bylo. Tak se tam s nimi Míla tenkrát pohádal, a nakonec si prosadil, že se to těhotenství přerušovat nebude. Musel jim slíbit, že si mě vezme sám na triko. A vidíš? V osmnáctým týdnu mě to zvracení přešlo a jakou krásnou sestru jsi měla v létě na světě!“

„To zní strašně, mami. To jsem nevěděla.“ Najednou mi dochází, že jedna z mých nejstarších vzpomínek v životě – možná ta úplně první – je na matku zvracející na záchodě. Stojím v přeplněné panelákové koupelně, právě jsme se s tátou vrátili z hřiště, a dívám se na matku s hlavou zvrácenou do záchodové mísy. Vstane a jde rovnou do ložnice osvětlené slabým nafialovělým světlem, nevšímá si mě, v obličeji je bledá, vůbec nemluví, rychle mizí v peřinách, pohled podivně prázdný, upřený kamsi do stěny. Chci k ní, bytostně toužím zalézt si pod její peřinu a přitulit se, potřebuju její blízkost, ale otec je neoblomný. „Nech mámu odpočinout a jdi si hrát,“ strká mě směrem k dětskému pokoji…

„Bylo to strašný. Ale přežila jsem to. Přežiješ to taky. Jsi ženská, tak snad něco vydržíš,“ uzavírá naši korespondenci. Po rozloučení ještě rychle dodá: „Dej si švestkovej kompot.“

Po práci se stavím v drogérii pro těhotenský test, při jeho placení mi hoří tváře. Cesta domů se zdá nekonečná. V bytě skopnu boty do kouta a vběhnu rovnou na záchod. Ano, vím, že mám testovat ráno, ale na čekání přes noc nemám trpělivost. Musím to vědět hned. Nádoba na zachycení moči není součástí balení – co teď? Je přijatelné načůrat do normální skleničky na pití a pak ji umýt? Zoufale se rozhlížím okolo, ale na dlouhé váhání nemám čas, močák mě tlačí, sakra, fuck it, já už fakt musím… Popadnu z umyvadla kalíšek od zubního kartáčku a jednou rukou spěšně shrnu kalhoty.

Úleva.

Přede dveřmi kňučí Albert.

Vlastně ten test ani nepotřebuju. Ne tentokrát. Na gymplu jsem se testovala často – pokaždé, když mi zas nedorazila menstruace a já ještě nevěděla, že mám polycystické vaječníky a čekám na ni zbytečně. Vždycky jsem pak nad tím proužkem trnula, vystrašená a nejistá, co mi asi ukáže…

Teď vím, co na něm uvidím. Prostě to vím. Pár dní mi to teda trvalo, ale když už mi to jednou došlo, nezbylo místo pro pochyby. Cítím se jinak – tohle nic jiného než „jiný stav“ ani být nemůže. A opravdu… Druhá čárka se na zvlhlém proužku zjeví snad ještě dřív, než se na něm stihne vybarvit ta kontrolní.

Jsem těhotná.

Albert v chodbě začne výt.

Teprve v tenhle moment se mi roztřesou kolena. Civím na ty dvě čárky a psa ani nevnímám. Tak tohle je ono. Krev se mi rychle hrne do tváří, ve spáncích cítím tep, rudnu, jako bych právě zjistila, že mě na tom záchodě celou dobu sleduje někdo cizí. Nejsem na něm sama. Kolik dní už tu bytost asi nosím s sebou, aniž bych o ní věděla?

A já se tak bála, že nikdy nebudu mít děti. Děsila jsem se toho tolik, že jsem o svých problémech s plodností vyprávěla každému snad už na třetím rande. Takhle zpětně mi to přijde směšné, ale v tu dobu jsem doopravdy věřila, že má každý muž, který mi párkrát zaplatil večeři, právo to vědět. Přece jenom – čím dřív si tohle ujasníme, tím lépe pro všechny. Ať spolu případně nemaříme čas…

… A nakonec otěhotním neplánovaně na zadní autosedačce v lese u Rokycan? Musím se tomu zasmát.

Ani nevím, jestli mám strach nebo radost. Spíše mě v ten moment přemůže dojem určité posvátnosti. Na hajzlu našeho špinavého studentského bytu. Vlastně je to krásná chvíle. Chvíle, kdy už někdo existuje, ale nikdo kromě mě o něm zatím netuší. Postupně se zhmotňující vize jednoho konkrétního dítěte. Nádherného – mého – dítěte.

Uvědomím si, že se zjihle usmívám. Pravda, načasování nemohlo být horší, ale co s tím, když už se stalo?

Vylezu ze záchodu, uklidním šílícího Alberta, který se mezitím postaral o loužičku uprostřed kuchyně, a vezmu telefon. Ani nad tím moc nepřemýšlím a jako první zavolám sestře. Už si nepamatuju, o čem si povídáme, vím ale jistě, že je nadšená.

Pak si sednu k počítači a napíšu Krishovi do chatu: „I need a hug.“

Nechci mu novinu sdělovat po zprávách, kdepak, svěřím se mu, až se pozítří sejdeme. Do té doby snad vymyslím jak.

„Why? What happend?“ odepisuje hned.

„Nothing,“ tvrdím. „Just a crazy day.“

On mě však – nečekaně – uzemní: „Ty sis dělala těhotenskej test.“

Polknu. Hrudník se mi sevře, trochu zalapám po vzduchu. Bojím se.

„Jak to víš?“

„Čekal jsem to.“

„Aha. To je dobrý. Já totiž ne.“

„Máš čas? Můžeme si zavolat?“

„Ok.“

Vytáčím jeho číslo. Srdce mi buší. Zvedne to po prvním zazvonění.

„Hele, ok, stalo se, to je v pohodě, nejsem naštvanej,“ spustí na mě místo pozdravu. „Vlastně je to dobrá zpráva.“

Heh? Nejsem naštvanej? zarazím se nad tím výrokem. Jako bych s ním snad otěhotněla schválně z nějaké zlomyslnosti a on měl teď právo se na mě za to zlobit, prolétne mi rychle hlavou. Ale mávnu nad tím rukou – teď není vhodná příležitost chytat ho za slovíčka – a zhluboka vydechnu. Cítím, jak mi z těla odchází napětí. „Uf. To se mi ulevilo. Dělala jsem si trochu starosti, jak budeš reagovat.“

„Oh, don’t worry! Aspoň teď víme, že ses strachovala zbytečně a všechno funguje, jak má. Vidíš? Až jednou budeme chtít, tak Evropu zahltíme tuctem malejch roztomilejch Čechoindů!“

„Moment, jak to myslíš – až jednou budeme chtít?“ zarazím se. „Uvědomuješ si, že ten první malej roztomilej Čechoind už je na cestě?“

Ticho.

„Krishi?!“ Můj hlas zní trochu jako výkřik střelené zvěře.

„No…“ začne opatrně. „Nechceš snad říct, že si to teď necháš, že ne?“

„To teda chci.“ Oči se mi začínají plnit slzami.

„Aha,“ odpoví. „A přemejšlela jsi nad tím, jak to dítě uživíš?“

„No…“ zamrkám překvapeně. „Asi jsem… asi jsem… eeeeeh… asi jsem doufala, že nad tím budem přemejšlet společně.“

„Emo,“ povzdychne si. „Vždyť nejsme ani sezdaný.“

„To musíme bejt?!“

„No měli bychom.“

„A to se nedá na… eeeeh… napravit?“

Další povzdech. „No teď už je trochu pozdě. Jestli se tohle dítě narodí, tak ti garantuju, že tě moje rodina nikdy nepřijme.“

„Sorry, ale to mě momentálně trápí velice míň… ehm… podstatně míň než to, že by se to dítě nenarodilo.“

„Mně na tom teda docela záleží.“

„Na čem, v názo… na názoru pár indickejch tetek, který stejně nemáš rád a vidíš je jednou za dva roky?!“

„Nejde jenom o moje tety…“

„Ne? A o co teda jde?!“

„No o… O…“ nemůže se vymáčknout.

„To je jedno, do prdele, v každým případě jsi… eeeeh… na to mohl myslet dřív, když je to tak dů… důležitý!“ syčím přerývaně. Za čelem se mi všechno rozšumí a roztepe, nezvládám uvažovat… Mluvit anglicky teď je jako stát na podemílaném břehu při stoleté vodě.

„Děláš, jako bych za to mohl sám!“

„A nemůžeš?“

„V tom autě jsme byli dva – na to, má milá, nezapomínej!“

V ní potká mě.