Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Rona Halsall

Bigamie

Z anglického originálu The Bigamist,
vydaného nakladatelstvím Storyfire Ltd
pod značkou Bookouture v roce 2023,
přeložila Daniela Čermáková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 9935. publikaci.

Redakce Michal Jurza
Korektura Kateřina Tomcová
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Aneta Cikánová
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Cover Design © Aneta Cikánová, 2025
Copyright © Rona Halsall, 2023
First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture
Translation © Daniela Čermáková, 2025
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-887-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-886-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-337-7 (print)

Pro mého báječného manžela Davida,
jemuž život rozdal těžké karty, ale on se nepřestal usmívat. Odpočívej v pokoji, má lásko.

Prolog

Emma seděla v čekárně porodnicko-gynekologické kliniky, jednu ruku měla položenou na osmiměsíčním bříšku a druhou obracela stránky značně ohmataného časopisu o bydlení. Hledala nápady na zařízení interiéru nového domu, který pro ně stavěl Sam, její manžel a zároveň architekt.

Vybudovat si nový domov nebylo ani snadné ani levné. Zvlášť když měla přesnou představu o tom, co chce. Budou samozřejmě potřebovat čtyři ložnice, aby se do nich vešla rodina, kterou si vysnila; tohle dítě bude první ze tří. Vždyť jí bylo teprve čtyřiatřicet, takže má spoustu času na další dva potomky, než jí bude dvaačtyřicet. Ten věk si určila jako hranici. Zjistila, že je dobré stanovit si nějaký termín, jinak člověk ničeho nedosáhne. Navíc potřebovala ateliér, ve kterém by mohla malovat, a kancelář pro svou práci virtuální asistentky. Sam chtěl také pracovnu, protože měl v úmyslu pracovat z domova, a v žádném případě se nemohou dělit o jednu místnost, jelikož jejich názory na to, co představuje pořádek, se lišily jako den a noc.

Začala ji pálit žáha, a tak se napřímila v domnění, že by jí to mohlo ulevit od bolesti – jenže nepomohlo. Frustrovaně si odfrkla. Nikdo ji nevaroval, že bude těhotenství až tak nepohodlné. Dlouhé měsíce a měsíce. Obracela stránky, aniž by ji něco zaujalo, stejně na to neměla náladu. Nebylo snadné se soustředit, když se jí během několika týdnů mělo narodit první dítě a vidina porodu se blížila.

Zastrčila si za ucho pramen zplihlých medově zbarvených vlasů a zadoufala, že se jí po porodu zase vrátí kudrnatá kštice. Nesnášela svůj těhotenský vzhled, byla celá ucouraná a nateklá a vyčerpaná, tvář měla kulaťoučkou a lícní kosti schované pod vrstvou tuku. Obrátila dalších pár stránek a přiměla se znovu soustředit na obsah časopisu.

Když uviděla obrázek nahoře na stránce, musela se podívat ještě jednou, jestli se nespletla. Srdce se jí zničehonic prudce rozbušilo. Zamrkala, nemohla uvěřit vlastním očím. Podívala se na fotku důkladněji. Ne, to přece nemůže být pravda, že ne?

Na fotografii byl zachycen bílý, minimalistický pokoj s úchvatnou pohovkou v paví modři, nad níž visel pozoruhodný abstraktní obraz vyvedený v červené a zlaté. Dvě nejasné postavy propletené kolem jediného srdce. Byla si jistá, že plátno je její. Unikátní. Jedinečné. Pokud věděla, nacházelo se pečlivě zabalené a uložené spolu s dalšími uměleckými díly a většinou jejích věcí ve skladišti v Manchesteru. Právě tam totiž žila, než se odstěhovala na sever do Appleby v Cumbrii.

Co dělá můj obraz na zdi nějakého cizího člověka?

Věděla, že ji sestřička každou chvíli zavolá do ordinace na kontrolu, ta ženská před ní tam už totiž byla celou věčnost. Neměla čas číst celý článek ani zjišťovat, co se to vlastně děje.

Pokradmu se rozhlédla po čekárně. Seděly tu jen další dvě ženy. Jedna měla zavřené oči a v uších sluchátka, poslouchala něco na telefonu. Druhá se snažila zabavit batole krabicí stavebních kostek. Emma rychle vytrhla stránku z časopisu a nacpala si ji do kabelky, aby si ji v klidu prostudovala, až bude mít víc času. Srdce jí zběsile uhánělo, z toho šoku jí jistojistě vylétl tlak do závratných výšin, které těhotné ženě nesvědčily.

Byla si jistá, že je to její obraz, i když se v poslední době dost často mýlila, protože mozek se jí už odebral na mateřskou dovolenou. Zrovna se chystala stránku vytáhnout z kabelky a znovu se podívat, když zaslechla svoje jméno. Článek bude muset počkat.

***

O půl hodiny později našla auto na parkovišti a vmáčkla se za volant. Otevřela kabelku a vytáhla článek. Po celou kontrolu na něj myslela a doktora skoro neposlouchala.

Nepochybně to byl její obraz. Ale jak se tam tedy dostal?

Fotka se nacházela na začátku článku o nějakém cenami ověnčeném domě v Northumberlandu. Další snímky v textu ukazovaly okouzlující moderní budovu s výhledem na moře, samé dřevo a sklo. Dokonalé místo pro velká umělecká díla – všechny zdi byly bílé, strop vysoký, podlahy ze dřeva, pečlivě vybraný nábytek se omezoval na minimum. Nikde nebylo absolutně nic zbytečného. Prolétla slova, aniž by je doopravdy četla, až našla něco, co jí vyrazilo dech. Jméno jejího manžela. Připadalo jí, jako by se jí na vteřinu zastavilo srdce, když objevila onu nečekanou souvislost. On totiž ten dům navrhl.

Zkontrolovala datum článku a zjistila, že vyšel před třemi měsíci. O ničem se jí nezmínil, což bylo zvláštní, protože by mohl být hrdý na to, že o něm píšou v takovém časopise. Přesně takovou reklamu potřeboval, aby se dostal k prestižnějším projektům.

V hrudi ji pálil vztek. I kdyby ten obraz jenom půjčil majiteli na focení, neměl na to právo. Neměl právo dotýkat se jejích obrazů – a tohoto už vůbec ne.

Vytočila jeho číslo a připravila se na nepříjemný rozhovor.

„Haló.“ Ženský hlas.

Emma se zmateně zamračila, ale věděla, že má správné číslo. Sam je zřejmě zaneprázdněný a hovor přijala jeho klientka, což bylo dost neomalené. Naštvala se ještě víc a spustila ostrým, netrpělivým hlasem: „Zdravím, tady Emma, Samova žena. Myslíte, že bych s ním mohla mluvit, prosím?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Co to vykládáte? Jeho žena jsem já.“

Její tón Emmě napověděl, že se nejedná o vtip. Otevřela ústa, když jí došel význam těch slov. Ne, jistě se přeslechla. Jeho žena?

„Haló,“ vyštěkla osoba na druhé straně. „Haló, jste tam ještě? Sam mi o vás pověděl,“ sykla. „Říkal mi, že ho stalkuje nějaká pošahaná ženská. Nechte ho na pokoji, nebo zavolám policii. Slyšíte mě?“

Linka ohluchla a Emma svírala volant, zatímco se její svět roztočil na plné obrátky.

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1

PŘED ČTRNÁCTI MĚSÍCI

Emma stála ve dveřích s rukama zastrčenýma do kapes kabátu a uvažovala, jestli je dostatečně odvážná, aby se připojila k podpůrné skupině pro truchlící. Jestli je už připravená. Setkání se konalo v místním komunitním centru a Emma si představovala kroužek z židlí, kde všichni v pochmurné atmosféře jeden po druhém vstávají a říkají svoje jména a vyprávějí o sobě. Na vlastní oči však viděla, že to tak vůbec není.

Místnost s nažluto natřenými zdmi působila vesele. Naproti dveřím visela nástěnka plná dětských obrázků, zjevně nějakých dětí ze školky. Vedle ní se nacházela další nástěnka s různě barevnými letáčky nabízejícími množství místních podpůrných služeb. Židle stály vedle sebe po dvou, třech a čtyřech kolem nízkých stolků. K jedné zdi byl přisunutý velký stůl s rozmanitým občerstvením a nápoji. V pozadí byla slyšet tichá hudba. Pár lidí hrálo karty, dvě postarší dámy pletly a ostatní stáli a klábosili, jako by se znali celá léta, což byla nejspíš pravda.

Nebylo tu ani zdaleka tolik lidí, jak si představovala. Rychlý výpočet jí prozradil, že je jich dvanáct včetně jí, pokud se tedy rozhodne jít dál místo toho, aby se otočila na patě a utekla domů. To jí radil instinkt, věděla však, že to musí zkusit, pokud má kdy vystoupit z bláta vyjetých kolejí, do něhož v posledních pár měsících zabředla.

Minulý víkend se příliš bála. Se zachvěním si vybavila, jak se probudila s příšernou migrénou a vydrápala se z postele do koupelny. V ústech měla takové sucho, že se jí jazyk lepil na patro. Hltala vodu přímo z kohoutku a posadila se na okraj vany, oči mhouřila proti světlu a uvažovala, kolik toho tentokrát vypila. Prsty si promnula spánky a pevně zavřela oči, pak zamrkala a otevřela je v naději, že se jí zrak zlepší.

Tehdy si všimla krabiček léků proti bolesti, vyrovnaných na koupelnové skříňce vedle umyvadla. Bylo jich pět. Paracetamol. Platíčka byla vyndána z krabiček a pečlivě naskládána na sebe. Jedno sto šedesát tablet čekajících, až si je vezme, s prázdnou lahví ginu hned vedle. Nebylo pochyb o tom, co měla v plánu. S třesoucíma se rukama zkontrolovala odpadkový koš a ulevilo se jí, že nic nesvědčí o tom, že by si nějaké z těch prášků vzala. Četla o tom, jak předávkování paracetamolem, třeba i nezáměrné, může nenapravitelně poškodit vnitřní orgány.

Tohle byl bod zvratu, kdy si připustila, že potřebuje pomoc. Doktor jí navrhl podpůrnou skupinu pro truchlící, protože jí nechtěl předepsat prášky. Takže byla tady, stála ve dveřích a nedokázala se přimět vstoupit do místnosti.

Jeden muž se choval podobně jako ona, jako by netušil, co má dělat. Opíral se o zeď nedaleko stolu s občerstvením a s rukama v kapsách upíral pohled do podlahy. Z prostoru kuchyňky vyšla malá žena s krátkými prošedivělými vlasy s fialovým melírem, kulatou, veselou tváří a tácem pirožků v rukou. Zahlédla Emmu ve dveřích a pokynula jí, aby šla dál.

„Zdravím! Já jsem Debs. Organizátorka téhle skupiny. Vy musíte být Emma. Mluvily jsme spolu po telefonu, že? Nebo se snad pletu?“

Emma polkla, přiměla se udělat pár kroků a usmát se. „Ne, máte pravdu. Jsem Emma.“

„No, ráda vás poznávám.“ Debs napřáhla ruku a jemně ji pohladila po rameni. „Vím, že je trošku děsivé přidat se takhle k nějaké skupině, zvlášť za daných okolností, ale všichni jsme tu na jedné lodi. Všichni jsme přišli o někoho, kdo nám byl drahý.“ Povzbudivě se na ni usmála. „První setkání je vždycky nejtěžší, ale bude líp. Všichni jsou ohromně přátelští.“

Emma následovala Debs, která odložila pirožky na stůl, a přitom vrhala nervózní pohledy na ostatní účastníky. „Zatím si jen tak neformálně povídáme, než dám všechno dohromady,“ pokračovala Debs a utřela si ruce do utěrky přehozené přes rameno. „Pak představím nováčky. Máme fantastického řečníka, Faith Barclayovou, která skupinu založila. Je báječná a velice chápavá. Každopádně pronese desetiminutovou řeč a pak povede diskusi, která se může ubírat jakýmkoliv směrem podle přání ostatních. Obvykle prostě nechá věcem volný průběh, v klidu a bez oficialit. Prostě cokoliv, co lidem pomůže vypořádat se s žalem.“ Přelétla pohledem plný stůl a spokojeně přikývla.

Emma se konečně trošku vzpamatovala a uvažovala, jak dlouho se musí zdržet, než bude moct vzít roha, aniž by to působilo neurvale. „Co bude, až Faith domluví?“

„Něco slupneme a poklábosíme.“ Debs položila ruku na Emminu paži. „Nemusíte tu ale zůstávat až do konce. Můžete odejít, kdykoliv budete chtít, když se nebudete cítit příjemně. Moc dobře chápu, jak je to těžké, a nikdo vás nebude soudit. Všichni jsme si tím prošli.“ Naposledy ji poplácala po paži. „Přijít sem je velký krok správným směrem, takže byste na sebe měla být hrdá.“

Emma zčervenala. Vůbec na sebe nebyla hrdá, ale usoudila, že má Debs pravdu. Byl to aspoň začátek.

„Můžu vám odnést kabát?“ Debs ukázala na řadu háčků u dveří. „Pověsím vám ho, jestli chcete.“

Emma si svlékla kabát a Debs odspěchala. Rozpačitě si zatahala za rukávy košile, jako by byla v nové škole. Byla to však malá skupinka a cestou přes místnost se na ni pár účastníků povzbudivě usmálo. Překvapilo ji, že je tu tolik mladých lidí, představovala si, že truchlící budou většinou postarší, ale ti se možná se ztrátou vypořádávali líp. Možná to byla právě mladší generace, která se se smutkem nedokázala poprat a potřebovala podporu. Překvapilo ji i to, že je tu téměř stejný počet mužů a žen.

Usedla na židli u volného stolu a čekala, ruce zastrčené pod koleny. Ulevilo se jí, když je o pár minut později Debs všechny svolala. Když se teď pozornost obrátila na mluvčí, nepřipadala si tak nápadná a začala se uvolňovat.

Faith Barclayová byla na ženu poměrně vysoká, minimálně metr osmdesát. Měla zlatavé vlasy spadající na záda, velké modré oči v bledém oválném obličeji a nebyla nalíčená. Přitahovala pozornost vysokými lícními kostmi a čistou pletí a Emma uvažovala, jestli nepochází ze Skandinávie. Vrásky v koutcích očí naznačovaly, že je možná starší, než vypadá na první pohled, a jak si ji Emma prohlížela, rozeznala v jejích blond vlasech tu a tam šediny.

Její hlas zněl tlumeně a jemně. Slova Emmu halila jako uklidňující deka. Při její řeči popotahovala a utírala si oči hromadou kapesníčků vytažených z krabičky na stole. A nebyla jediná. I ostatní její projev rozlítostnil, ale tentokrát to bylo naprosto v pořádku. Ne, bylo to lepší než v pořádku. Ulevilo se jí, když se mohla připojit k tomuto všeobecnému stvrzení bolesti ze ztráty. Seděla a slzy jí stékaly po tváři, zatímco poslouchala vyprávění ostatních a Faithiny reakce a rady, aby své emoce přijali, ne s nimi bojovali. Aby přijali smutek jako součást procesu. Nepotrvá navěky a dostanou se z něho. Emma se držela jejích slov a truchlila po všech těch plánech, jež se nikdy neuskuteční, po lidech, které už nikdy neuvidí, a po životě, jenž už nikdy nebude stejný.

Jakmile diskuse skončila, seděla dál, ztracená v myšlenkách, zatímco se ostatní vydali ke stolu s občerstvením. Prsty cupovala zmačkané kapesníčky a přitom uvažovala nad svým zpackaným životem.

„Jak vám je?“ Faithin hlas ji přiměl vzhlédnout. „Mohu si k vám na chviličku přisednout?“

Emma si utřela uslzenou tvář a odkašlala si. „Ano, ano, samozřejmě.“

Faith usedla na židli vedle ní. „Debs říkala, že jste na setkání poprvé, a tak jsem se vás chtěla jen zeptat, jestli vám můžu s něčím pomoct.“

Emma zamrkala. Potřebovala pomoct s tolika věcmi, že jí nepřipadalo správné naložit své trápení na bedra někoho jiného. Podařilo se jí pousmát. „Vaše povídání bylo úžasné.“ Podívala se na Faith a v jejích očích spatřila starost. „Upřímně řečeno…“ Povzdechla si a sklopila pohled na své ruce. Hlas jí přeskakoval, když promluvila. „Teď mi není úplně nejlíp.“

„To jsem si myslela.“ Faith se k ní naklonila. „Chcete mi říct, co vás trápí?“

Emma si pohrávala s kapesníčky a nebyla si jistá, jestli by to měla udělat.

„Sdílená starost je poloviční starost, říkávala moje mamka s oblibou. A myslím, že je to pravda. Vždycky je lepší, když své pocity vyjádříme nahlas, nemyslíte? A jsme-li osamělí, někdy nemáme komu se svěřit. Obzvlášť pokud zemřel náš milovaný.“ Faith se na ni povzbudivě usmála. „Ale opravdu moc ráda bych vám pomohla. Takže… takže se klidně svěřte, až budete připravená.“

Emma mlčela, protože netušila, jak by měla začít. Věděla, že jakmile se rozpovídá, bude toho na ni příliš a udělá ze sebe hlupáka. Podívala se na Faith a z jejího výrazu pochopila, že na tom nezáleží.

Ráda by se svěřila, podělila se o svůj životní příběh, když prve měla možnost stát se součástí skupiny. Jenomže se k tomu nedokázala přimět. Mluvení na veřejnosti nikdy nebylo její silnou stránkou a hovořit o něčem tak emotivním… Zkrátka, před všemi těmi cizími lidmi na to prostě neměla odvahu. Ale tady s Faith to bylo jiné.

„Moje máma umřela na rakovinu prsu,“ vyhrkla a překvapila sama sebe, že začíná právě tímhle. „Před třemi lety. Takže jsem zůstala sama. Víte, byla svobodná matka, se svojí rodinou se nevídala od devatenácti a můj táta se dlouho nezdržel. Pak jsem potratila. A potom se mému manželovi stala příšerná nehoda. A před dvěma měsíci dostala moje tchyně, která byla skvělá, infarkt, když se dozvěděla o Zachovi, takže je taky pryč.“ Zhluboka se nadechla, vytáhla z krabičky další kapesníček a osušila si oči. „Ještě nikdy jsem se necítila tak sama. A…,“ zaváhala, „moc to nezvládám.“

„To mě moc mrzí,“ zamumlala Faith. „Je toho hodně na jednoho člověka.“

Emma přikývla. Bylo toho opravdu hodně. Tolik, že to sama nezvládala. „Myslím, že o tom nedokážu mluvit. Ne tady a ne teď.“

Faith přikývla. „Rozumím. Berte to krok za krokem. Jak jsem předtím říkala, nemůžete čekat, že přijmete ztrátu milované osoby za pár dní nebo týdnů. Musíte si na to dát čas. Ale stane se to. Věřte mi. Bude líp.“

Emma polkla. Nedokázala si představit, že by se jí ještě někdy vedlo líp – vždyť ztratila všechny svoje sny.

Faith ji poplácala po koleni. „Co kdybych vám přinesla něco k zakousnutí?“ Vstala a Emma si osušila oči. Doufala, že si jejího pláče nikdo nevšiml, zatímco pozorovala, jak Faith nakládá na dva talíře množství dobrot.

„Tady máte. S plným žaludkem vypadá všechno líp. A Debs je úžasná kuchařka.“

Emma si vzala talíř a pak si začaly povídat o Manchesteru a o tom, kde Emma bydlí a pracuje. Bavily se o životě a zjistily, že mají rády stejnou hudbu a ve stejnou dobu před pár lety navštívily Glastonbury.

Už to bylo dlouho, co si Emma takhle padla s někým do noty. Vlastně, naposledy se to stalo, když potkala svého manžela. Zjistila, že se směje a poprvé za celé měsíce se doopravdy uvolnila a cítila se mnohem líp, když na chvíli zapomněla na kolotoč temných myšlenek, jež se jí obvykle honily hlavou.

Kdy si naposledy s někým doopravdy popovídala? Žal z ní udělal samotářku, která se stydí za své rozjitřené emoce a sklon k pláči bez zjevného důvodu. Příliš často bývala doma sama, takže rozhovor s Faith jí přinesl radost. Jako by našla novou přítelkyni. Drobný záblesk radosti v jinak bezútěšné existenci. Připomněla si tak, že není jen truchlící člověk, ale také umělkyně, osobní asistentka, podnikatelka, osoba s vlastními zájmy a dovednostmi a celým repertoárem vtipných anekdot. Zajít sem byl nakonec přece jen dobrý nápad.

„Ach, moc ráda jsem si s vámi popovídala,“ prohlásila Faith, jako by četla Emmě myšlenky. „A dobrá zpráva je, že dnešní večer byl první povídání ze šesti, takže to snad budeme moci zopakovat příští týden.“ Opřela se na židli a přelétla místnost pohledem. „Nemusíte se upsat ke všem, můžete dorazit, kdykoliv budete chtít. Mám letáček s podrobnostmi, vezměte si ho na cestu. A doufám, že příští týden zase přijdete.“

Emma se usmála a bylo to příjemné. Tentokrát to byl upřímný úsměv, ne nucený. „Určitě přijdu. Musíte mi prozradit, co se stalo na tom knižním festivalu. Jsem celá napjatá.“

Faith se rozesmála. „Ach, už jen kvůli téhle pointě se vám vyplatí přijít. Mrzí mě, že to nestihneme dopovídat dneska, ale vypadá to, že Debs už se chystá uklízet.“ Znovu poplácala Emmu po koleni, tentokrát vážněji. Jejich pohledy se setkaly. „Zvládnete to. Jsem si tím jistá.“ A Emma si poprvé pomyslela, že je to možná pravda.

Muž, který se při jejím příchodu opíral o zeď, ji překvapil, když se k nim připojil a posadil se vedle Faith. Během večera ho párkrát zahlédla, jak se drží stranou a nepouští se s nikým do hovoru. Výraz smutku v jeho očích velmi dobře poznávala. „Doufám, že vám to nevadí.“ Plaše se usmál na Emmu. „Vezu Faith domů a vypadá to, že už všichni odcházejí.“

Emma byla tak zabraná do rozhovoru s Faith, až si nevšimla, že v místnosti zůstaly jen dvě ženy, které si povídají u jiného stolu.

„Propánakrále, úplně jsme ztratily pojem o čase.“ Faith se usmála na muže. „Emmo, tohle je můj mladší bratříček Sam. Je tady taky poprvé.“ Protočila oči. „Trvalo mi celé týdny, než jsem ho přemluvila, aby přišel.“ Emma se setkala se Samovým pohledem a ucítila, jak jí projelo zachvění. Do tváří jí stoupalo horko. Faithin bratr? Na první pohled se sestře vůbec nepodobal, nyní si však všimla, že mají stejné rysy tváře s vysokými lícními kostmi a rovným nosem. Odvrátila oči, aby si nemyslel, že na něj zírá. Faith vstala. „Jenom se skočím rozloučit s Debs. Za minutku jsem zpátky.“

„Jste odsud?“ zeptal se Sam, když osaměli a rozhostilo se mezi nimi rozpačité ticho. „Můžu vás taky hodit domů, jestli chcete.“

Mluvil jemným hlasem. Vlasy shrnuté z tváře mu spadaly v tmavých vlnách na límeček a hnědé oči měly kolem duhovek zlatavé flíčky. Celý působil jemně, včetně úsměvu, který jí věnoval, což bylo jen drobné nadzvednutí rtů. Jako by byl celý utlumený. Emma chápala, že tohle s člověkem udělá žal. Cítila se stejně, její přirozená vitalita byla potlačena.

„Ach, já… no, nechci vás otravovat. Bydlím nedaleko.“

Rozesmál se. „Neslyšíte, jak prší? Zmokla byste. Opravdu mi to nevadí.“

Když šla do centra, ještě nepršelo, ale teď slyšela, jak na střechu dopadají kapky. Znovu se na něho podívala a zrudla ještě víc, až ji pálily tváře. „Děkuju. To by bylo skvělé.“

Při čekaní na Faith si povídali o večeru a zabrali se do hovoru. Sam byl stejný jako jeho sestra, jen se svérázným smyslem pro humor, takže se pořád hihňala. Zjevně lidi rád pozoroval, a tak si porovnávali postřehy o účastnících a Sam vykládal své teorie o tom, kdo jsou a čím se živí. Byly to samé výmysly, ale takové kratochvíle patřily k jejím oblíbeným.

„Pardon, že mi to tak trvalo,“ pronesla Faith, když se konečně vrátila trošičku uzardělá a přehodila si kabelku přes rameno. „Debs chtěla domluvit pár termínů na zbytek roku a musely jsme trošku improvizovat, abychom všechno stihly.“

Sam vstal a nabídl Emmě pomocnou ruku. Přijala ji a vychutnávala si teplo jeho pokožky a pevný stisk. Tělem jí znovu projelo zachvění. Připadalo jí to jako začátek.

Kapitola 2

Setkání skupiny truchlících se stala zlatým hřebem Emmina týdne. Měla aspoň něco, na co se mohla těšit a k čemu se upnout. Každý týden je Faith vyzvala, aby si stanovili cíl na nadcházející dny, něco dosažitelného, čeho se budou moci držet jako známky pokroku. Emma se tak měla na co soustředit a přestávala se rochnit ve vlastní mizérii.

Faith se stala její přítelkyní, což byla nečekaná výhoda, jež Emmu potěšila. Postrádala ženskou společnost, jenže její stará skupinka kamarádek neměla tušení, jak s ní teď mluvit, a ona nedokázala snést jejich soucit. Nové přátelství bylo přesně to, co potřebovala.

Narazily na sebe v supermarketu v uličce se zeleninou a stěžovaly si, jak nesnášejí nákupy potravin.

„Nedala by sis kafe?“ zeptala se jí Faith ve frontě u pokladny. „Zvu tě. Potřebuju kofein, abych přežila zbytek dne.“

„Dám si moc ráda,“ slyšela se Emma odpovědět a myslela to vážně. Rozhovor plynul, a než si toho všimla, uběhla celá hodina. Vyměnily si čísla a slíbily si, že to zase brzy zopakují. Domů dorazila plná nové energie a usmívala se, když se pustila do dlouho odkládaných domácích prací. Dokonce se přistihla, že si přitom pobrukuje.

Faith jí za pár dní poslala odkaz na koncert, na který by chtěla zajít, a zeptala se jí, jestli by se nepřidala. Vyklubal se z toho úžasný večer a Emma se vrátila domů bez hlasivek, protože skoro dvě hodiny zpívala s kapelou. Prospala celou noc, poprvé od chvíle, co bydlela sama. Faith pro ni byla jako živá voda, kterou potřebovala. Ukazovala jí, že život jí má stále hodně co nabídnout.

Po šesti týdnech ve skupině se spřátelili i se Samem. Po diskusi za ní vždycky přišel. Během první části setkání býval raději sám, což chápala, protože to měla stejně. Mohla tak povolit uzdu emocím, aniž by se cítila trapně. Nebavili se o žalu nebo o tom, koho ztratili, ale zaměřovali se na cokoliv jiného. Rozhovory s ním byly zábavné a nečekané. Díky jeho specifickému smyslu pro humor se neustále chichotala.

„Zdá se, že jste si se Samem padli do oka,“ podotkla Faith se spikleneckým úsměvem po posledním setkání. Zjevně z ní chtěla vyloudit nějaké informace.

Emma se jí nedokázala podívat do očí a celá zrudla. „Máme hodně společného, protože jsme oba kreativci.“ Zvedla pohled a Faith se rozesmála.

„Jsem moc ráda, že jste se spřátelili. Očividně vám to oběma prospívá. A podívej se, jak daleko jsi došla. Začala jsi znovu pracovat a malovat. A taky se dokážeš o některé věci podělit se skupinou. Víš, to je úžasný pokrok.“ Podívala se na bratra, který si prohlížel stůl s občerstvením. „Sam se taky hodně změnil. Vrhl se do nového projektu, nadchl se do toho jako správný architekt.“

Emma zachytila Faithin pohled, vděčná za možnost zeptat se na to, co se jí honilo hlavou. „Já jenom… vlastně nevím, koho oplakává. Během skupinových hovorů nikdy nemluví a já se ho nechci ptát přímo.“

Faith posmutněla. „No, to by ti měl říct on, ne já. Nejspíš budeš muset počkat, až bude připravený. Můžu ale potvrdit, že od vašeho seznámení je z něho nový člověk.“ Objala Emmu paží a jemně ji stiskla. „Mám z vás obou velkou radost. Radím ti, abyste to prostě nechali plynout a užívali si vzájemnou společnost.“

Emmu frustrovalo, že se nic nedozvěděla, ale pochopila, že Sam na tom bude podobně jako ona. Řídila se však Faithinou radou a čekala. Vždyť kdo ho mohl znát lépe než jeho vlastní sestra?

Příští týden ji Sam pozval na výlet do Jezerní oblasti, kde si chtěl obhlédnout pozemek kousek od Windermere kvůli možné práci. Vysadil ji ve vesnici, aby se prošla, zatímco on si promluví s klienty. Domluvili se, že se sejdou na oběd v jednom z hostinců.

Procházela si malé krámky a pak objevila kavárničku u jezera, kde se usadila venku a vychutnávala si atmosféru. Došlo jí, že se už dlouho necítila tak uvolněně. Nadechla se ostrého, čistého vzduchu a kochala se výhledem. Život na takovém místě je mnohem příjemnější než ve velkoměstě, uvažovala. Bydlení na venkově by bylo v naprostém kontrastu k jejímu předchozímu životu, jednoznačný nový začátek a přesně to, co potřebovala, pokud se má vyléčit ze svého traumatu.

Sam přímo sršel nadšením, když se k ní připojil v hostinci, který si vybrali na oběd.

„Nemůžu se dočkat, až se do toho pustím,“ rozplýval se, jakmile jim přinesl ke stolu pití spolu s jídelními lístky. „Vzhledem ke stavu toho místa a jejich rozpočtu je to docela ambiciózní projekt, takže uvidíme, jak to dopadne. Někdy trvá celé roky, než se všechno připraví a zorganizuje, abychom mohli začít.“

Emma zvedla gin s tonikem a napila se. Arkýřovým oknem vyhlédla na okolní skalnaté kopce. „Bylo by úžasné tady žít, že?“ Po svazích stékaly vodopády do mírně zalesněného údolí. Úbočí protínaly šedé kamenné zídky. Ovce se potulovaly vysoko po letních pastvinách a vypadaly jen jako drobné bledé tečky v dálce. Je tu takový klid a mír, uvažovala a úplně se viděla v nějakém malém kamenném ateliéru na zahradě vedle bílého domečku. Vždycky měla bujnou představivost, ale tato fantazie byla tak skutečná a živá, až jí skoro uvěřila.

Samovo chování se vmžiku proměnilo, z tváře mu vyprchala veškerá radost. Sklopil oči k pití a srovnal pivní podtácek s okrajem stolu. Nastalo rozpačité ticho, než promluvil. „Kdysi jsem bydlel nedaleko odsud. V Conistonu. Je tam stejný klid jako ve vesničkách v Jezerní oblasti, ale v létě je to tam plné turistů. Upřímně řečeno, je to docela hrůza. Trvá věčnost se tam dostat.“ Zvedl sklenici a zhluboka se napil, načež si olízl pěnu z horního rtu.

Emma znovu usrkla ginu s tonikem a zpracovávala novou informaci. Uvažovala, jak zjistit víc. Tázavě se na něho zahleděla. „Netušila jsem, že pocházíš odtud.“

Sam zavrtěl hlavou. „Ne, nevyrostl jsem tu. Ale rodina mojí ženy žila v Conistonu celé generace.“

Jeho ženy. Teď už se někam dostávali. „Takže…,“ zeptala se opatrně, „tobě umřela manželka?“

Hleděl do piva, jako by to byla odpověď, zatímco uvažoval, jestli jí to má říct, nebo ne. Znovu se zhluboka napil a Emma si připadala provinile, že se ho na to zeptala tak bez okolků.

Položila mu ruku na paži, aby ho upokojila. „Promiň. Nemusíš odpovídat. Tedy, pokud je to… příliš čerstvé.“

Zatím si počínali nesmírně opatrně, kroužili kolem sebe jako dva magnety, které se odmítají přitahovat. Copak si jasně neřekli, že nepůjde o nic romantického? Jenže když ji vzal za ruku, což ještě nikdy dřív neudělal, bylo jasné, že je mezi nimi něco nepopiratelného.

Prsty měl teplé a příjemné, z fyzického kontaktu měla radost. Netušila, že jí tolik chyběl. Když promluvil, oči upíral do stolu a druhou rukou si pohrával s náhradním podtáckem, který na stole otáčel stále dokola.

„Alici jsem poznal, když jsem šel na praxi do firmy, kde pracovala se svým strýcem. Byla to rodinná firma s dlouhou historií a v okolí měla výbornou pověst. Dělali ekoarchitekturu, o kterou jsem se zajímal, takže jsme si okamžitě padli do noty.“

Emma ucítila na zátylku bodnutí žárlivosti a znovu se napila ginu, zatímco se snažila tu nepříjemnou emoci potlačit. Ta nebohá žena byla mrtvá, takže neměla důvod žárlit. To ona tu teď seděla a držela toho úžasného muže za ruku.

„Každopádně abych to zkrátil, začali jsme spolu chodit a za čas jsme se vzali. Nastěhovali jsme se do domku v Conistonu, kousek od jejich rodinné farmy.“

„Zní to jako idyla,“ zamumlala Emma, která přesně po něčem takovém sama toužila. Děsilo ji, jak v myšlenkách přeskočila několik fází, a raději sama sebe zarazila. Ještě nedomluvil, a tak musí poslouchat. Znovu se napila drinku.

Povzdechl si a trošičku roztřesenou rukou odložil podtácek. „Všechno bylo skvělé, až do toho požáru.“

Vyprskla, protože tak přímé a šokující prohlášení nečekala. Rozkašlala se, protože jí pití zaskočilo. Zřejmě si toho ani nevšiml, byl ztracený v myšlenkách. Jen sevřel její ruku ještě pevněji.

„Alice bohužel…“ Polkl. „Zemřela. Náš domek stál dál od vesnice, a než si toho požáru někdo všiml, už bylo pozdě.“ Kousal se do rtu, aniž se na ni podíval. „V té době jsem byl pracovně pryč a teď… no, do Conistonu se prostě vrátit nemůžu.“ Zavrtěl hlavou a několikrát zamrkal. „Je tam příliš mnoho vzpomínek.“

Stiskla mu ruku a hleděla na něho se soucitným výrazem. „Moc mě to mrzí. Neměla jsem se ptát, koho oplakáváš, a omlouvám se, jestli jsi měl pocit, že jsem tě zahnala do kouta. Neměla jsem to v úmyslu.“ Povzdechla si. „Víš, jenom se zajímám o lidi. Nejspíš to souvisí s tím, že maluju portréty. Když chceš ten nejlepší obrázek, musíš se ponořit do samotné podstaty člověka.“ Znovu ho stiskla a pomyslela si, že na tuto novou intimitu mezi nimi by si rozhodně dokázala zvyknout. „Je mi to líto.“

„To je v pohodě. Začínám si zvykat, že o tom mluvím.“ Setkal se s jejím pohledem a ona ucítila hluboké spojení, které mezi nimi předtím nebylo. Jako by se tím vyprávěním zvedla nějaká bariéra. Bylo odhaleno slabé místo. Musela se ovládnout, aby se nenaklonila a nepolíbila ho. „Popravdě řečeno jsem ti to toužil říct, ale nevěděl jsem jak.“ Propletl si prsty s jejími a ona doufala, že cítí ty samé pulzy elektřiny, z nichž jí prudce bušilo srdce. „Pomáhá mi o tom mluvit. To jsem zjistil ve skupině pro truchlící. A vím, že o tom nehovořím přede všemi, ale svěřil jsem se pár lidem. Mezi čtyřma očima mi to jde líp.“

Přikývla, protože to chápala. Zpočátku na tom byla úplně stejně.

Rozhostilo se mezi nimi přátelské ticho, dlaně měli propletené a Sam ji jemně hladil palcem po hřbetu ruky. Čeká, až mu poví vlastní příběh? Polkla, protože věděla, že se se skupinou nepodělila o všechno. Jen o útržky svých pokroků a jak se jí daří žít dál. Nikdy však neprozradila důvod svého žalu.

Zhluboka se nadechla. „Můj manžel měl taky nehodu.“ Mysl jí naplnil hlas Zachova nadřízeného, když přijala hovor. Zřítilo se lešení. Před očima uviděla příšerné obrazy padajících kovových tyčí a prken. Pracovali na desetipatrovém bytovém komplexu a opravovali fasádu. Otřásla se, když ji zaplavil příval emocí. „Nemluvme ale o minulosti,“ dodala rychle a zahnala ty představy do koutku mysli, kde měly zůstat. Neměla v úmyslu procházet ty traumatizující okamžiky v Samově přítomnosti. „Můžeme si to nechat na skupinu.“

Snažila se posbírat myšlenky. Byla ráda, že se jí otevřel. Znervózňoval ji však způsob, jímž jí to řekl, jako by neměl žádné pocity. O tom, co se stalo Zachovi, by tak klidně mluvit nedokázala. Připomněla si však Faithina slova, že každý prožívá a vyjadřuje žal různě. Lepší je nikoho nesoudit.

Kapitola 3

Leželi vposteli adrželi se vnáruči, což se vposlední době stávalo čím dál častěji. Byli zabraní do jednoho ztěch rozhovorů, který začal otázkou, co by si ten druhý přál. „Kdyby sis mohla postavit nový dům, jaký by byl?“ vyzvídal Sam. „Peníze nejsou problém. Amůže stát, kdekoliv se ti zlíbí.“

Rozesmála se aotočila se kněmu. „Čirou náhodou jsem okoupi domu opravdu uvažovala. Po manželově nehodě mi firma vyplatila odškodné.“

Nadzvedl obočí, než ji vzal za ruku apolíbil ji na ni. „Hm, vypadáte jako dokonalá klientka, madam. No tak povídej… Jak by vypadal tvůj vysněný domov?“

Přitulila se kněmu blíž av duchu se pousmála. Takové hry měla ráda.

„Nemůžu dostat zhlavy Jezerní oblast. Byl tam takový klid ačistý vzduch. Atolik prostoru. Ráda bych se odstěhovala zvelkoměsta.“ Otevřela oči, zadívala se na něho azjistila, že jeho úsměv povadl. Jeho žena zemřela při požáru vJezerní oblasti, vybavila si avynadala si za svou netaktnost. „Ale chápu, že tobě by se tam nechtělo, protože… však víš.“

Ještě chvíli mlčel. Kčertu stou mojí prořízlou pusou. Proč musí všechno zkazit? Prakticky už spolu bydleli, jejich životy byly čím dál propletenější aEmma byla šťastná jako už dlouho ne. Její život znovu rozkvetl vněco překrásného. Minulý týden přijala zakázku na portrét manželů kjejich výročí apráce virtuální osobní asistentky se tak rozjela, že na sociálních sítích zazářila audělala si pěkné jméno.

„Jestli ti jde okopce astromy aspoustu prostoru,“ řekl nakonec, „tak existuje spousta jiných krásných míst, která se dají najít třeba vCumbrii, kousek od Jezerní oblasti, víš. Taky je to tam mnohem lacinější.“

„Jenom tři?“ odtušil spobavením vočích.

„Nejspíš by mohli mít společný pokoj,“ uvažovala, „takže čtyři nebo pět by taky šlo.“

***