Dr. Theodore Papakostas

Archeologie,

má lásko

First published under the title Αρχαιολογία αγάπη μου... έλα πάρε με από δω in Greece by Key Books, 2022 Copyright: © Theodoros Papakostas, 2022

Published by special arrangement with Ersilia Literary Agency in conjunction with Andrew Nurnberg Associates Prague

Translation © Denis Toms, 2025

Original Greek title: Αρχαιολογία αγάπη μου...έλα πάρε με από δω!

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-727-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-728-5 (mobi)

Místo věnování

Co mi odhalilo studium minulosti? Co mě naučilo studium lidstva a jeho existence na této planetě? Od pyramid a Velké čínské zdi až po Parthenón a Stonehenge?

Že jediné, na čem záleží, je láska.

Jen dvě věci vládnou světu.

Moc a láska.

Moc ale vítězí na celé čáře.

Všechno srovná se zemí a nic neušetří.

A všichni po ní prahnou.

Ti, kteří ji mají, ji využívají do sytosti.

Převtělila se do nejmocnějšího nástroje, který existuje, do peněz.

Jen jedna věc jí odolává.

Láska.

Láska stále existuje.

Po dlouhé roky a staletí jedině lásku nebyla moc schopna udolat.

Láska není oděna do hávu moci. Láska je vždy nahá. Za svou nahotu se však nestydí. Nevidí těla, jejich kilogramy ani barvu kůže.

Vidí duše.

A stále přežívá.

Láska je jedinou věcí, jíž se každá moc obává. Protože ji nemůže porazit.

Milujte.

Zápas s mocí jsme už prohráli.

Jediné, co nás může osvobodit z jejích pout, je právě láska.

(Těm, kteří opravdovou lásku necítí, se to může zdát vtipné. Klidně se tomu můžou vysmívat. Pravdou však je, že jsme všichni na světě čirou náhodou. Jsme dílem, které vzniklo díky hvězdnému prachu, jenž sem doputoval před miliardou let. Z něho vznikly galaxie, planety a v koutu vesmíru i jedna modrá kulička. Na ní se zrodila stvoření obdařená vědomím, jež napadlo ohlédnout se nazpět, aby se dozvěděla, odkud se na planetě vzala. Mimo to jim byla dána i čarovná schopnost milovat. Vy, kteří milujete, jistě chápete, v čem to kouzlo spočívá. Díky němu jste vykročili za hranice vesmíru.

Milujte.

Život nemá žádný skrytý smysl.

Existuje jen život sám o sobě.

Prolog

Nuže, Theodore,

nejdřív jsem se chtěla pokusit napsat hezkou předmluvu, tedy říct pár slov o tvých spisovatelských a jiných aktivitách a přesvědčit čtenáře, že udělají dobře, když si knihu koupí a přečtou. Ale řekla jsem si, že takhle ne. Nezdálo se mi to správné.

Theodore, jak je možné,

že zrovna když jsem se chystala začít psát…, upoutal mě obrázek muzejního skladu číslo 8 (který jsme společně s Tasulou vytírali – tu fotografii jsem si schovala)? Vzpomněla jsem si na otazníky kolem tvého doktorátu na téma K. K. (kódová zkratka, kterou sis sám vymyslel pro kantharickou kotylé, pro čtenáře – taková stará hliněná nádoba, ale na tom nesejde, stejně se s ní na 99,9 % nikdy nesetkáte). Pak tu mám ještě tu a tam nějaký obrázek z léta na Chalkidiki, květináčů s bramboříky z Olympu, které už deset let pravidelně kvetou každý listopad, a pak obrázky mě, Liany a toho malého nezbedy Ara (celým jménem Aristomena, jediného psa na světě, který nese jméno po messénském hrdinovi ze 7. století př. n. l.; což, drazí čtenáři, píšu proto, abyste věděli, že i v něm od začátku byl kus Archaeostorytellera!).

Dále, Theodore,

tu mám fotky, které mi připomínají chutě báječné raki a dalších dobrot tvé maminky Filio, v nichž se spolu mísily nesourodé věci stejně jako v jejích příbězích na pokračování s hravými a dvojznačnými názvy. Ani ty se neřídily žádným receptem, který by byl napsaný na kusu papíru nebo v rodinné kuchařce na stránkách umazaných od oleje. Bez receptu – ať už starého, nebo moderního – to bylo beztak lepší, směs byla prostě dobrá a chutná. Správně sis pro svoji knihu vybral řecký taxík, ten neuvěřitelný automobil-transformer, který se může kdykoliv proměnit v pojízdný parlament, soud nebo univerzitu… Záleží na okolnostech. Neexistuje lepší způsob, jak přimět řidiče k hovoru, než utrousit, že jsi archeolog. Určitě se zeptá: „Co před námi tají o Amfipoli?“ Anebo: „Víme, kde je Alexandrova hrobka?“

Theodore, chtěla jsem říct,

že mám z tebe radost a jsem na tebe hrdá. Nikdy jsi nepřestal studovat a přemýšlet. S vlastnoručně vyrobeným vorem ses vydal přes širé moře archeologie a starověkého umění, aniž by ses obával tohoto, již z podstaty riskantního faktografického a jazykového počinu. Počinu, který spočívá v porovnávání a rekonstrukci velkého množství pojmů a informací, ale také v předávání „životních lekcí“ z řeckého starověku nejen zájemcům, nýbrž také nedůvěřivcům. A k tomu všemu jsi schopen klást důraz na nadčasovou hodnotu těchto poznatků. Určitě vyvoláš zajímavé otázky a reakce, ale určitě se ti podaří i podnítit bezbřehou zvědavost a nadšení, které ovšem může oscilovat mezi chutí po poznání a znuděností z čistě historických a archeologických faktů a postupů (velmi nudných pro ty z vás, milí čtenáři, kteří nejste z oboru; jsem si toho vědoma – a Theodoros jistě také).

Ty jsi, Theodore,

dokázal přirozeně propojit jeden příběh s druhým, navzdory vzdálenosti, která dělí sopku na Santorini od Pylu nebo Átreovce od Themistokla, tváří v tvář nezměrné spleti žen, bohů a lidí. Všechny příběhy nás přirozeně provedou mnohými okamžiky starověku, důležitými i zdánlivě bezvýznamnými, které sice budeme sledovat jako vnější pozorovatelé, ale zapojíme empatii: Ponoříme se do minulosti a budeme ji prožívat, aniž bychom ztratili ze zřetele vzdálenost, která nás od starověku dělí. Ostatně nám to nevšední názvy jednotlivých příběhů budou průběžně připomínat.

Theodore, závěrem,

myslím, že určitě netrpíš klaustrofobií: Jednou vyprávíš z výtahu, teď pro změnu z taxíku. Oba prostory jsou jako vězení, ve kterém vždycky dojde na tvůrčí chvíli. Nuže, pro své další knižní dílo, které ti ze srdce přeji, si pro změnu naplánuj cestu na pláně, do hor a údolí. Nejlépe do Makedonie – ale nechci tě v tom příliš ovlivňovat!

V tuto chvíli jsem si jistá, že kniha Archeologie, má lásko vezme čtenáře na hezkou výpravu, v čele s tebou. A k tomu všemu mě těší, že jsi šťastný a spokojený, stejně jako ti, které máš rád. A samozřejmě, jak už ti roky píšu na konci každé zprávy: Zdravím Filio!

Evrydiki

Srpen 2022

P.S.: Zapomněla jsem ti říct, co jsem si vybavila, když jsem poprvé uviděla název knihy… Musela jsem se sama sobě zasmát! Kdysi před třiceti lety, když jsem byla ještě mladá archeoložka v Archeologickém muzeu v Aiani, zazvonil telefon: „Je to oddělení archeologie?“ ptal se mě nějaký pán. „Ano,“ odpověděla jsem. „Skutečné archeologie?“ ujišťoval se muž v telefonu. „Ano, skutečné!!!“ ujistila jsem ho. „Dobře, víte, já mám jedno pole…“

* Evrydiki Kefalidu je odbornou asistentkou na katedře historie a archeologie Athénské univerzity.

Ještě jeden prolog a poděkování

Tuto knihu jsem psal především po nocích. Prohlížeč v mém počítači čítal desítky otevřených záložek a za stolem se mi nahromadila hora knih, která se pomalu nakláněla jako jenga, připravená každou chvíli spadnout. A taky že spadla. Knihy se svalily na záclonu, kterou při pádu strhly s sebou – a s ní i záclonovou tyč, se kterou byla záclona pevně spojená. Po tomto velkolepém pádu se vysoko na zdi po obou stranách balkonových dveří objevily dvě obrovské díry. Ale to jsou jen vedlejší škody, protože přes všechna protivenství a nevyhnutelné rány osudu se mi podařilo knihu přece jen dopsat a nakonec se dostala do vašich rukou.

Tato kniha navazuje tam, kde skončila má první kniha, O starém Řecku ve výtahu. Ale nelekejte se, můžete je klidně číst nezávisle na sobě. Samozřejmě, pokud budete chtít, můžete si najít a přečíst i tu první, která byla cestou po řeckých dějinách v celé jejich šíři, od pravěku až po konec antiky.

Není nutné, aby tato kniha absolvovala stejnou cestu prostorem a časem. Nebylo mým cílem držet se jedné linky, budeme se přesouvat mezi různými obdobími starověku a čeká nás pouť plná emocí a dojmů.

Kniha je rozdělena do pěti částí – do pěti fází, dá se říct. Konkrétně se jedná o tyto fáze: hněv, popření, smlouvání, deprese a smíření. Jak vidno, nejedná se o psychologickou knihu ani není cílem, aby všechny kapitoly přímo odrážely některou ze jmenovaných emocí. Starověk – a příběhy, které v této knize vyprávím – ale všechny emoce a stavy zahrnuje. Uvedené fáze tedy neovlivňují obsah příběhů a mají pouze symbolickou funkci – stejně jako si zmíněnými pěti fázemi musíme všichni projít v osobním životě, abychom dospěli k přijetí své vlastní minulosti (pokud se nám to vůbec podaří), možná že musíme stejnou cestu urazit tehdy, chceme-li přijmout minulost kolektivní.

První část začíná příběhy z mytologie, následují příběhy známých i neznámých historických postav a příběhy o různých aspektech života – od svátků po smrt a od bujarých oslav po válku.

Druhá část se věnuje příběhům o cestování, obchodu, otroctví a pověrách.

Třetí část obsahuje příběhy o umění, sochařství, malířství a divadle.

Čtvrtá část se zaměřuje na zábavu, každodennost a zvířata.

A pátá část sleduje příběhy o poezii, věčné lásce, chlapecké lásce, čisté lásce, toxické lásce a lásce obecně.

Když jsem v roce 2019 skončil svůj projev na konferenci TEDx Athens, první, co si vybavuji, je, jak ke mně přistoupila zářící bytost s upřímným pohledem a milým úsměvem. Pogratulovala mi, dala mi do ruky vizitku a řekla: „Kdyžtak mi zavolejte, myslím, že bychom si měli popovídat.“ A taky jsme si popovídali. Od té doby je Evangelia Avlonitis mou agentkou, přítelkyní a společnicí na této cestě, která začala mou první knihou, O starém Řecku ve výtahu. Doufám, že Evangelia se mnou bude pokračovat v práci na dalších knihách, abych si pokaždé mohl vymyslet něco nového, co bych o ní napsal.

Velký dík dlužím svému vydavateli Key Books, se kterým se mi spolupracovalo velice dobře. Moje práce se tamnímu týmu líbila, všichni přesně pochopili můj styl, přístup, dynamiku, očekávání a podstatu přibližování archeologie veřejnosti a jsem rád, že jsme společně za první knihu získali ocenění. Teď pokračujeme druhou knihou a doufám, že není poslední. Především děkuji Vassilisovi a Vlasisovi, Vlasisovi a Vassilisovi, Eleně Toru, Anně Papaioannu, Tasosi Nikojannisovi, Efi Ziku, Nikosi Stamosovi, Thanii Karalece, Dinosi Kechajasovi, Dimitře Miliori, Thanasisovi Merkuri, Vangelisi Margaritisovi, Peni Rukunakis, Thanasisi Christoforakisovi a Venizelisi Karakasidisovi.

Nenacházím slov, když mám říct něco o Vassilisovi Dimu, archeologovi s hlubokými znalostmi, kterého obdivuji a který je již několik desítek let mým dobrým přítelem (zase mi bude nadávat, že naznačuji jeho věk). Prokázal mi tu laskavost, že si můj text pročetl, odhalil jeho nedostatky, navrhl vylepšení a vypíchl množství detailů, které mi unikly.

Poděkování patří také Památkovému úřadu města Kilkis, instituci, pro kterou jsem během psaní této knihy pracoval, a zejména tamní ředitelce Georgii Stratulis a mému přímému nadřízenému Nektariu Pulakakisovi. Děkuji za projevenou důvěru, podporu a pochopení.

Je neuvěřitelné a zároveň úctyhodné, kolik kolegů z univerzit, z archeologických pracovišť i mimo ně mi projevilo podporu. Jsem vám vděčný za to, že jste v praxi ukázali, že nejsme zbytečně konzervativní. Obdivuji vás za vaši práci, za etickou svědomitost a obětavost, s jakými přistupujete k vědě, a vůbec za veškerou vědeckou práci, kterou odvádíte. Bojím se vás všechny zmínit jménem, protože hrozí, že na některé z vás zapomenu. Je vás mnoho a jste skvělí.

Bojím se, že na někoho zapomenu, protože se to už jednou přihodilo. Do první knihy jsem totiž poděkování dopisoval na poslední chvíli. Chtěl jsem tehdy poděkovat svým blízkým přátelům, kteří mě po celá léta provázeli, nervovali, pomáhali mi, snášeli mě, a zapomněl jsem zmínit jistého člověka, který se mnou náhodou seděl ve škole v lavici. Oběma nám bylo dvanáct, bavilo nás rybaření a spojovala nás především láska k Nintendu Gameboy. Vyměňovali jsme si cheaty do hry Gargoyle’s Quest (název jsme vyslovovali „Gargůles kvest“) a od té doby je součástí mého života. Rafaile, omlouvám se a děkuji ti, že ses mě nikdy nezeptal, proč jsem se o tobě v první knize nezmínil. Ani o tobě, Vasulo, kterou Rafail v mládí pozval na rande do občerstvení v Panoramě na jahodový nápoj. Mám vás moc rád.

A vy všichni ostatní, o kterých jsem se zmínil už v první knížce, vám to už určitě stačilo. I vás mám moc rád.

Tisíceré díky patří mé dávné kamarádce a kolegyni Evrydiki Kefalidu, která na Athénské univerzitě vyučuje klasickou archeologii a napsala předmluvu k této knize. Evrydiki je osoba, která mi se starou keramikou „nasadila brouka do hlavy“, a já jsem jí dodnes vděčný za znalosti, které mi předala, když jsme před několika lety (nedá se přesně říct kolika) společně pracovali v Archeologickém muzeu v Soluni.

Na závěr ještě jednou zmíním Lianu Stefani. Jak bych mohl zapomenout na její podporu v mých začátcích? Stále nám chybí a bude nám chybět navždy. Jeden příběh v knize (konkrétně „Příběh sukně aneb Každý týden je v Knóssu týdnem módy“) je inspirován její dizertační prací, a slouží tak alespoň jako skromná pocta této vynikající vědkyni a skvělé kamarádce. Doufám, že i jí by se kniha líbila.

Část I

Hněv

BĚHEM SVÉ ŽIVOTNÍ CESTY jsem se nikdy neztratil v temném lese ani se nedostal na scestí. Teď jsem se ocitl v pouhé betonové džungli a mířil jsem k městskému archeologickému muzeu. Musel jsem si vzít taxík kvůli zpoždění. Dali jsme se do řeči s řidičem a bavili se o starověku, když se najednou spustil prudký liják. Doprava toho dne byla už tak strašná a ten slejvák tomu rozhodně nepomohl. Po chvíli jsme na chodníku zahlédli dvě ženy mávající na taxík v naději, že se zachrání před tím přívalovým deštěm. Řidič se zeptal, jestli by mi nevadilo, kdyby je také svezl, já odpověděl, že ne, a řidič zastavil. Do taxíku nastoupily dvě postarší dámy.

„Kam máte namířeno?“ zjišťoval řidič.

„Jsme na cestě k mé sestřenici Tule. Už je to věčnost, co jsme se viděly naposledy! Ona nerada chodí mezi lidi, víte. Je trochu samotářka. Ale když už jsme jednou ve městě, řekly jsme si, že za ní zajdeme, vždyť jsme, herdek, příbuzné. Takže když teď přijela moje švagrová Helma z Německa (ukázala na ženu vedle sebe), rozhodly jsme se, že se přemůžeme a půjdeme ji navštívit. Jinak já jsem Veta a tohle je Helma.“

„Dhobrý den,“ vyloudila paní Helma a nebála se přiznat jemný cizí přízvuk. Paní Veta se poté ihned zase ujala slova. „To je moje švagrová. Manželka mého zesnulého bratra. Teď žije střídavě půl roku v Německu a půl roku v Řecku. Vždyť zemi jako Řecko by nikde jinde nenašla, jen řekněte,“ pokračovala energicky a hrdě paní Veta.

„Já jsem Jorgos, těší mě… Ale ptal jsem se vás spíš na adresu!“ řekl s úsměvem řidič.

„No vidíte! Agathupolská 32.“

„Nejdřív odvezeme pána do muzea,“ prohlásil řidič, čímž myslel samozřejmě mě, „a potom odvezu vás. Bude potřeba trocha trpělivosti, protože doprava je strašná a počasí tomu nepřidává.“

„Ano, samozřejmě, nejdřív pána. To je jasné. Říkal jste, že jedete do muzea? Vy tam pracujete?“

„Ne. Jsem jenom návštěvník.“

„Pán je archeolog,“ řekl řidič. „Nabral jsem ho dva bloky nazpátek a dali jsme se do řeči. Povídali jsme si o archeologii.“

Na kraji chodníku postávala dívka, mávla na taxík. Řidič opět zastavil. Dívka nastoupila a posadila se dozadu vedle paní Vety, která se trochu otráveně vmáčkla na prostřední sedadlo. Dívka oznámila řidiči cíl cesty a paní Veta nemarnila čas a začala s představováním.

„A co vy, jak se jmenujete, děvenko?“

„Irina,“ odpověděla dívka trochu znuděně.

„Vy mladí jste všichni tak vymódění. Máte hezké vlasy,“ okomentovala paní Veta Irininy barevné melíry, ale vyznělo to trochu kriticky.

„Díky,“ odpověděla stále stejným tónem Irina.

Atmosféra by se najednou dala krájet. Auto se rozjelo, ale uvnitř panovalo jisté napětí. Pět cizích lidí zavřených v taxíku, ploužícím se lenivě městem.

Řidič Jorgos chtěl prolomit ticho, tak se vrátil k hovoru, který jsme vedli. Než jsme byli přerušeni, ptal se mě, jestli jsem při vykopávkách objevil něco vzácného. Vysvětlil jsem mu, že vzácný může být každý nález, třeba kus keramiky, osobní předmět nebo pouhý nápis.

„A to mi řekněte. Co vám třeba můžou nápisy prozradit?“ zeptal se mě s upřímnou zvědavostí.

* * *

Příběh o Anafi aneb Můj ostrov mladých dnů je smaragdem, jejž moře objímá

Nápisy představují cenné artefakty. Středomoří je jich doslova plné, až praská ve švech, vytesané do kamene zde přežily celá staletí. Uprostřed Egejského moře, jehož typická slanost prostupuje tamní kulturou od jejího zrodu, nalezneme jednu vyčnívající skálu. Je to jen jeden ostrov z tisíců. Nazývá se Anafi a leží osamoceně stranou od ostatních. Jen takový osamělý kužel pevniny uprostřed moře, jehož proudy přinášely tu vojáky, jindy zase obchodníky a jež má také na svědomí tisíce duší utopených v rozbouřených vlnách.

Za dávných římských časů žil na Anafi jeden lékař. Jmenoval se Eugnomon, stejně jako jeho otec. Eugnomon, syn Eugnomonův. Eugnomon junior nebyl ledajaký lékař, byl nejvyšším lékařem oficiálně uznaným imperiální římskou správou. Od jisté chvíle se ho držel pocit blíže neodůvodněné vděčnosti, čímž dostál svému jménu1. Lidstvo vždy vkládalo naděje do božských sil. A tak Eugnomon, očividně dobře finančně zajištěný, nechal vytvořit nápis nejmilovanějšímu bohu ostrova, kterému říkali Apollón Aiglitis. Nápis existuje dodnes, jen zasazený do křesťanského kostela, a stále nám připomíná, že obyvatelé ostrova Apollóna uctívali a byli mu vděční. Jakpak by také nebyli? Vždyť to byl Apollón, kdo jejich ostrůvek doslova dostal na mapu světa.

Podle mýtu se argonauti po svých dobrodružstvích plavili zpět do své vlasti. Ale než dorazili, čekala je ještě jedna zkouška. Noční obloha nad Egejským mořem se zatáhla a bouře vzedmula obrovské vlny hrozící potopit jejich loď Argo, na níž dopluli až na konec světa a podle které byla pojmenována jejich výprava. Vlny se vypínaly stále výše. Zakryly měsíc i hvězdy, aby se podle nich argonauti nemohli orientovat. Mořská bouře nepřetržitě nabírala na síle. Zdálo se, že se je nějaká nadpřirozená síla zkrátka rozhodla přemoci. Neměli tušení, jestli už náhodou nejsou na cestě do podsvětí, netušili, jestli vůbec směřují k pevnině. Snažili se přežít, ale pomalu ztráceli naději. Pak Jáson vztáhl ruce k nebi a prosil Apollóna, aby je zachránil.

A Apollón jeho prosbu vyslyšel.

Jako Foibos Apollón (Apollón Jasný) sestoupil z Olympu a spočinul na Černých skalách na ostrově Donusa, poblíž Naxu. Ve tmě se náhle zjevila boží ruka držící zlatý luk. Prsty vytáhly z toulce šíp, založily ho do luku, napjaly tětivu a šíp vyrazil vzduchem. Zářil a svištěl černou tmou, až nakonec jako světlice dopadl na malý ostrov a uprostřed temné noci ho rozzářil. Argonauti spatřili pevninu a zaradovali se. Jako zázrakem najednou celé Egejské moře zalilo denní světlo, včetně lodě Argo a malého ostrůvku. Mořeplavci k němu dorazili a konečně si mohli oddechnout. Neprodleně chtěli nějak svého zachránce uctít, ale neměli při sobě nic, co by bohu světla mohli obětovat. A tak ho uctili tím nejcennějším, co měli: obyčejnou, čistou, pitnou vodou. Všední, ale zároveň nezbytnou. Ostrov pojmenovali Anafi, zjevený, na počest jeho objevení Apollónem. Od té doby byl místními bůh Apollón oslavován jako Aiglitis (Zářící), podle světla, jímž argonauty zachránil.

Obyvatelé ostrova pak po staletí do boha světla vkládali své naděje, nicméně sochy, které vztyčili na jeho počest, už vymizely. Časy se proměnily, na některé lidi se zapomnělo a mramorové sochy postupně podlehly slanému mořskému vzduchu a vanoucímu severnímu větru. Zbytky mramoru byly roztříštěny a roztopeny v pecích na vápno. Přesto se nám dochovalo alespoň pár nápisů a ty nám mohou tehdejší obyvatele stále připomínat. Třeba Stefana a Akestimu, kteří věnovali sochu své dcery Theodosie jako dar Apollónovi. Nebo neznámého otce, jenž bohu věnoval sochu svého syna Aristogena, aby ho ochraňoval, nebo děti Sosiklovy, Níkomacha a Sokratii, již věnovaly sochu své matky Onasagorie, aby ji bůh opatroval. Nevíme, jací doopravdy tito lidé byli, ale alespoň známe jejich jména, za nimiž se skrývají neznámé životy. Tito lidé vdechli život jedné malé, suché, šedé skále uprostřed moře, jež se stala symbolem naděje a spásy ve chvíli nejvyšší nouze.

„Kolují kolem názvů jiných ostrovů také takové mýty?“ zajímal se Jorgos.

„Kolem některých ano, kolem některých ne, obecně je takových mýtů ale hodně. Nejhezčí mýtus o názvu ostrova je samozřejmě ten o Délu a pak o všech Kykladských ostrovech.“

„Jak to říkáte, úplně jste mi připomněl toho chlapa, co je furt někde na sítích a všude vykládá přesně o tomhle mýtu. Jako by jiný neznal. Už ho nemůžu ani slyšet! Teď zas mluvil na TEDx Athens.“

„Nevím, o koho přesně jde, ale chlápek zní trochu…, no, jako by mu chyběla inspirace,“ odpověděl jsem.

V tu chvíli najednou paní Veta skoro nadskočila: „Ach, ta řecká mytologie! Tolik moudrosti a krásy. Taková velkolepost! Každý kout v Řecku je tak moudře pojmenovaný.“

„Nejsem si jistý, jestli je všechno v mytologii moudré, paní Veto,“ trochu jsem jí to narušil, a v tu ránu jsem měl pocit, jako bych najednou zkazil rozjetý večírek.

„Mnoho toponym v Řecku má starověké kořeny, a ano, hodně je jich spojených s mytologií, ale nerad bych si to idealizoval. Osobně si myslím, že mnohá mají spíš tak od všeho něco.“

„Je to možné. Ale stejně je naše mytologie tak promyšlená! Plná symbolů a moudrosti!“

„Takový dojem má mnoho lidí, ale pokouším se vám vysvětlit, že řecká mytologie není jedna jasně definovaná věc. Ve starověku neexistovala kniha s názvem Řecká mytologie. Je to jen náš vlastní výmysl. V moderní době jsme posbírali všemožné příběhy a všechny propojili v celek, kterému dnes říkáme mytologie. V tomhle celku se mísí vliv různých náboženství, lidových pověstí, místních bájí, stejně jako vliv propagandistických mýtů, sloužících politickým účelům, a samozřejmě i vliv umělecké fantazie, ať už básníků, nebo prozaiků, vytvářejících si své vlastní příběhy, jež se nakonec dostaly až k nám. Všechny tyto rozmanité a často protichůdné výmysly nazýváme řeckou mytologií. Ne všechny mýty jsou navíc tak krásné a romantické jako ten o Anafi.“

„Tak mi dejte nějaký příklad!“ vykřikla podrážděně paní Veta.

„Třeba Mykény!“ opáčil jsem.

„Co s Mykénami?“

„Kde se vzal ten název?“

„No odkud?“

„No, to právě nevíme jistě. Jedná se pravděpodobně o předřecký název. Ale staří Řekové si ho potřebovali nějak zdůvodnit, a tak si vytvořili vlastní příběh o jeho původu.“

* * *

Příběh o Mykénách aneb Jak k nim vlastně přišli

Perseus byl jedním z největších mytických hrdinů. Narodil se stejně nevšedně jako všichni jemu podobní. Jeho dědečkem byl král Argu Akrisios, jenž měl jednu dceru, krásnou dívku jménem Danaé. Neměl ovšem syna, který by zdědil trůn. Obrátil se tedy na orákulum v delfské věštírně. To mu sdělilo, že se od své dcery Danaé dočká vnuka, ale ten ho poté zabije.

Tak to ti tedy pěkně děkuji, Pýthie, pomyslel si Akrisios. Když ti položím otázku, odpovíš na jinou, na kterou sama chceš odpovídat. A přidáváš mé hlavě jen další starosti. Zabití krále jeho vlastním mužským potomkem je častým motivem mnoha mýtů. Akrisios tedy přemýšlel, jak zajistit, aby nikdy vnuka neměl: „Už to mám! Danaé se nesmí nikdy vdát. Nejjistější bude přijmout tvrdá opatření. Nikdy se s žádným mužem nepozná, ani na žádného nepohlédne. Uvězním ji!“ A tak Danaé zůstala uzamčena ve své komnatě, stranou od všech lidí.

Byla to však krásná dívka. A asi tušíte, co se v řecké mytologii obvykle stává krásným dívkám. Padnou do oka Diovi. Bůh se proměnil ve zlatý déšť, vnikl oknem do její komnaty, Danaé otěhotněla a porodila Persea.

Jakmile se to doneslo Akrisiovi, chvíli váhal, jestli má nechat Diovo dítě zabít, ale řekl si, že ho i s matkou nechá jen vyhnat z paláce. Nařídil, aby matku s kojencem zavřeli do truhlice a tu pak vhodili do moře. Doplavili se pak až na ostrov Serifos, kde Perseus vyrostl a odkud se pak vydal do světa. Během svých dobrodružství zabil Medúzu, osvobodil Andromedu, a především se rozhodl vrátit do Argu a usmířit se s dědečkem. Perseus se tam zúčastnil soutěže v hodu diskem, nicméně když se disk chystal vrhnout, vyklouzl mu a zasáhl dědečka do hlavy. A tak se přece jen věštba naplnila.

Perseus pak sice byl Akrisiovým právoplatným následníkem, odmítl však trůn převzít kvůli pocitu viny za nešťastnou smrt svého děda. Přesvědčil tudíž svého bratrance, krále Tíryntu, aby si vyměnili království. Jak je v té mytologii všechno jasné a jednoduché, že?

Když Perseus následně putoval po svém novém království, narazil shodou okolností na místo, kde se rozhodl založit Mykény. S těmito Perseovými toulkami je spojen i etymologický výklad tohoto toponyma. K původu názvu Mykén se vážou dvě významné teorie, ačkoliv v průběhu času se objevily ještě mnohé další.

První z nich říká, že Perseovi během chůze odpadlo nákončí2 z pochvy meče, což pochopil jako boží znamení, a založil tedy na onom místě město.

Druhá tvrdí, že se žíznivý Perseus celý den vláčel pustinou, když najednou spatřil houbu3. Napadlo ho ji sebrat a zpod ní najednou vytryskla zurčící voda, a tak mohl svou žízeň uhasit. Na místě, kde houba rostla, se pak údajně rozhodl založit Mykény.

„Co je na tomhle mýtu špatného?“ prohodila na půl úst paní Veta, ale nezněla příliš sebejistě.

„Ale hlavně,“ vložila se do toho Irina, „to považoval za boží znamení, že mu upadl kus meče? Mně padají věci z rukou pořád. Třeba klíče, kafe – před pár dny i sousedovo mimino!“

Paní Veta se k ní otočila a šokovaně na ni zírala s ústy dokořán.

„Nic se mu nestalo!“ uklidnila jí Irina. „Nebojte, spadlo na postel. Do měkkého. Nezaráží vás spíš, že Perseus někde našel houbu a založil tam město? Co teda potom byly Mykény? Šmoulí vesnice?“

„Proč na mě útočíte? Co mají, prosím vás, šmoulové společného se starověkem?“ opáčila paní Veta.

„No, něco ano!“ chopil jsem se slova. „Ne sice přímo s Mykénami, ale se starověkým světem obecně. Čepičky, které šmoulové nosí, se nazývají frygické čapky. Byl to typ pokrývky, kterou nosily hlavně východní národy, ale stala se oblíbenou i v řecko-římském světě. Například s ní byla vyobrazována i celá řada východních bohů a hrdinů. Ve starém Římě nosili podobnou pokrývku osvobození otroci. Když byl zavražděn Caesar, spiklenci nosili právě takové čepice, aby ukázali, že se osvobodili od diktátora. Později, během francouzské revoluce, se tato čapka opět stala symbolem osvobození od tyranie. Znají ji dobře i ve Spojených státech. Našli bychom ji taky na státních znacích států Latinské Ameriky. A nakonec ji kreslíř Peyo nasadil i šmoulům.“

„Úplně jsme ten symbol degradovali,“ zamumlala paní Veta.

„Ale prosím vás,“ řekl řidič. „Pojďme se přece trochu zasmát. Řekněte, existuje i nějaký legrační mýtus?“ zeptal se mě.

„Když to tak říkáte, jeden mě napadá. Smíchy se z něho nepotrháte, ale je zábavný.“

* * *

Příběh o Kerkópech aneb Humorem proti šikaně

NEJVĚTŠÍM A NEJZNÁMĚJŠÍM hrdinou řecké mytologie je Héraklés. Stal se z něj symbol statečnosti, správného úsudku a boje proti zlu. Nejvíce je však znám pro svých dvanáct úkolů. Někteří zlí jazykové by mohli říct, že kdysi pošolíchal dvanáct melouchů a pak si odešel do důchodu. Mytologie ale zná další desítky Héraklových příběhů, označovaných jako Héraklovy hrdinské činy. Obvykle končí porážkou nebo smrtí lidí, příšer nebo jiných zlovolných bytostí na různých místech světa. Existují ale i příběhy s jiným koncem. Jako ten, který vypráví o Héraklově setkání s Kerkópy.

Kerkópové byli dva bratři: Sillos a Triballos. Ve skutečnosti se ale mohli jmenovat i jinak. Existuje spousta obměn. Mytologie ostatně představuje jen spleť různých výkladů. Ať už se jmenovali jakkoliv, jednalo se o zlomyslné a škádlivé zlodějíčky, už od starověku vystupující v mnoha komických příbězích. Například spojení trh Kerkópů sloužilo jako označení místa, kde vás podvedou, vysmějí se vám a ukradnou vám i nos mezi očima. Jeden epos také nese název Kerkópové, jeho autorem mohl být Homér (ale nejspíš nebyl) a vypráví groteskní dobrodružství těchto dvou uličníků. Své matce Theii, dceři Urana, přidělávali jen samé starosti. Už ji nebavilo pořád dokola opakovat to samé. Jedno jim ale i tak dále zdůrazňovala – aby se vyhýbali tomu s černým pozadím. Přezdívky na základě pozadí nebyly neobvyklé, například Afroditu Řekové často nazývali kalipygos, tedy „ta s krásným pozadím“. Kerkópové však matku neposlouchali a při jedné ze svých lotrovin narazili na Hérakla.

Tento hrdina tehdy sloužil královně Omfalé. Zeus mu to nařídil jako trest, jenže královna se do Hérakla zamilovala. On její lásku opětoval, a tak spolu prožili tři šťastné roky. Jejich vztah byl ovšem dost netradiční, rádi třeba hráli role v převlecích. Héraklés se převlékal za ženu, Omfalé za muže a trávili spolu večery plné… fantazie. Po konci trestu však vzal Héraklés roha a vydal se zpět domů. Na cestě pak kdesi ulehl, aby si odpočinul a trochu si zdřímnul.

Tehdy se objevili Kerkópové. Spatřili spícího poloboha a rozhodli se mu ukrást zbraně. Ale Héraklés jen podřimoval, rychle se probral a chytil je přímo při činu. Potom pokácel kmen stromu, svázal jim nohy a pověsil je na něj hlavou dolů. Kmen si pak přehodil přes rameno a pokračoval v cestě. Nesl takhle oba bratry s sebou a přemýšlel, jak je potrestá.

Kerkópové, zavěšení hlavami dolů za Héraklovými zády, měli obličeje přímo ve výšce jeho hýždí. Jak si asi dovedete představit, Héraklés, muž s takovým množstvím testosteronu, měl jistě dobře vyvinuté ochlupení a tehdy byl v módě přirozený vzhled. Nakonec, kde by vzal Héraklés při všech svých výkonech čas a pomyšlení na údržbu zevnějšku? Kerkópové tak hleděli na hrdinovo hýžďové ochlupení a jen vzpomínali na matčino varování. To je ten s černým pozadím, před kterým nás matka varovala. Ach, drahá matko, proč jsme tě neposlechli! Ale když jsi rozený vtipálek a šprýmař, nutně jsi zároveň nenapravitelný a rád pokoušíš svůj osud, a tak se bratři rozhodli začít vtipkovat a Héraklovo pozadí komentovat. Jejich drobné vtípky měly takový úspěch, že se nakonec už Héraklés neudržel a vyprskl smíchy, načež se rozhodl, že oba ušetří, rozvázal je a nechal je jít.

Když se člověk začne smát, zmizí i hněv. Humor zachraňuje životy.

„Takže ti Kerkópové jsou jako starověcí Beavis a Butt-Head,“ smála se Irina.

„Kdo to zase je?“ ptala se paní Veta.

„Jeden animák. Klasika. Nic vám to neříká?“

„Odkud bych to znala? Nekoukám na hlouposti v televizi. Vy mladí koukáte na každý nesmysl, který se zrovna namane. Jako ten seriál, jak ho sledoval jeden můj synovec, byla to nějaká hra, nebo co.“

„Myslíte asi Hru o trůny.“

„Ať už tomu říkáte, jak chcete, bylo to nechutné. Všechno je to odporné. Je v tom akorát samé násilí a sex. Místo abyste si přečetli něco z mytologie! Je to tak, pane archeolog?“

Raději jsem nereagoval. Jak jen jednoduše vysvětlit, že v řecké mytologii je násilí ještě mnohem víc…

* * *

Příběh o Átreovcích aneb V čem se Hra o trůny podobá telenovele

Všichni si jistě pamatujete příběh o trójské válce. Také si nejspíš vzpomenete na pasáž, kdy se Agamemnón vracel z Tróje do Mykén, na jeho manželku Klytaimnéstru a bratrance Aigistha, kteří spolu měli poměr a nakonec Agamemnóna zavraždili. Tento skutek se poté rozhodl pomstít Agamemnónův syn Orestés. Za svůj čin byl posléze nejvyšším soudem shledán nevinným ve vůbec prvním soudním přelíčení v případě vraždy. To vše se samozřejmě odehrálo jen hypoteticky, neboť se o tom všem dozvídáme pouze z mýtů.

Popsané krveprolití je součástí prokletí Átreovců. Jako Átreovci se označují pokračovatelé Átreova rodu stiženi těžkou kletbou, bránící jim vést poklidný život. Dokonce je přiměla se navzájem povraždit. Odkud se však kletba vzala? Vydržte, vrátíme se o pár generací zpět a zjistíte, že jsme se zatím dotkli jen špičky ledovce.

Ve starověké Olympii v kraji Élida na Peloponésu měl král Oinomaos překrásnou dceru Hippodameiu. Některé příběhy vypráví, že ji otec zneužil a poté jí bránil ve sňatku s jinými muži, aby o ni nepřišel. Jiné zase uvádí, že ho podle věštby zabil jeho zeť. Tak či tak, nedokázal se jí vzdát a bránil jí v odchodu z domu. Všímáte si, že přinejmenším z mytologického hlediska věštby vždy vedou k zásadním zvratům? Někdo by mohl zlomyslně poznamenat, že Pýthie rozsévala po celé zemi jen samé konflikty.

Oinomaos si tedy na každého případného nápadníka své dcery vymyslel lest. Kdo si ji chtěl vzít, musel krále nejdříve porazit v závodu vozatajů, vedoucím z Olympie ke Korintskému průlivu. Nikdo z nápadníků však netušil, že Oinomaos byl syn Áreův, jenž mu daroval nepřemožitelné božské koně. Pokud navíc potenciální ženich závod prohrál, byla mu setnuta hlava. Mnoho chlapců zde sešlo tragickou smrtí. Jejich hlavy naražené na kůly pak hrozivě vyhlížely před palácem – až se objevil Pelops. Ihned se do sebe s Hippodameiou zamilovali. Podle jedné z variant mýtu se do Pelopse kdysi zamiloval i Poseidón, mladík se tudíž nyní rozhodl bohovy slabosti využít a požádal ho o pomoc. Poseidón souhlasil a Pelops touto cestou získal božské koně, aby měl šanci svého případného budoucího tchána porazit. Takto zní jedna z verzí.

Známější je ale jiná verze.

Jezdci prý nebyli ve voze sami. Byli tam s nimi také pomocníci, kočírující koně. Pelops prý podplatil Oinomaova vozku, aby nahradil kovové hřeby v kolech za voskové, jež by se při jízdě třením rozpustily, až by se celý královský vůz rozpadl. Přesně to se následně stalo. Jak se ale Pelopsovi podařilo Oinomaova vozku Myrtila podplatit? Myrtilos strávil léta v paláci a celou tu dobu tajně obdivoval princezninu nezměrnou krásu a byl do ní zamilovaný. Podle tohoto převyprávění mýtu mu tedy Pelops slíbil, že mu za pomoc na oplátku věnuje půlku království… a také jednu noc s Hippodameiou. Mám za to, že by Myrtilos nabídku přijal i bez té poloviny království. Podle ještě další verze příběhu Hippodameia na Myrtila sama dělala oči a přiměla ho, aby vůz jejího otce poškodil výměnou za to, že se mu na jednu noc odevzdá.

Byť mělo jít jen o jedinou noc, Myrtilos své dávné tužbě rychle podlehl. Závod odstartoval, voskové hřeby se rozpustily, a když se vůz opravdu rozpadl, Oinomaos, zlý otec a tchán, zde nalezl tragickou smrt. Nicméně Pelops a Hippodameia odmítli dodržet svůj slib a vozka se ze vzteku nad nedodrženou dohodou rozhodl, že se Hippodameie zmocní násilím. V tom mu ovšem Pelops zabránil. Dlouho neváhal, popadl ho a svrhl ze skály. Při pádu však Myrtilos ještě stihl vyslovit kletbu, která postihla Pelopse a celý jeho rod. Tam byl počátek toho všeho.

Pelops měl s Hippodameiou také dva syny, Átrea a Thyesta. Později však měl jistou aférku s nymfou Axiochií, ze které se narodil Chrýsippos. Toho měl Pelops moc rád, jenže Chrýsippovi bratři na něj velice žárlili a nakonec jej zabili. Nešťastný Pelops je pak za to vyhnal z království.

Átreus s Thyestem bloudili po Peloponésu, až nakonec dorazili do Mykén. Začali se dohadovat, kdo z nich se stane v jejich nové vlasti králem. Záhy nato Átreus ve svém stádu spatřil ovci se zlatým rounem, což bylo obecně považováno za boží znamení. Jeho bratr Thyestés nečekaně navrhl, aby se králem stal ten, koho si bohové zvolí. Například tím, že mu věnují zlaté rouno. Zvláštní náhoda, že? Átreus se zaradoval. Zvolal: „Já to zlaté rouno mám!“ Byl si jistý, že trůn získá. Netušil ale, že jeho žena Áeropé měla s jeho bratrem Thyestem poměr a že mu tajně rouno dala, aby se králem stal on.

Tato událost prý rozzlobila samotného Dia, jenž po Hermovi poslal Átreovi zprávu. Hermés mu vyřídil, aby s Thyestem uzavřel sázku – pokud vyjde slunce na západě, Thyestés mu království přenechá. Ten sázku přijal. A dalšího rána se skutečně stalo, že se slunce poprvé a naposledy vynořilo na západě. Samozřejmě na Diovo přání.

Átreus se tak stal králem Mykén. Nemohl ale zapomenout na nevěru a na léčku, kterou na něj bratr přichystal, a zatoužil po pomstě. Pozval tedy Thyesta na honosnou večeři pod záminkou usmíření. „Vždyť jsme bratři, ne? Přece se na sebe nebudeme zlobit. Pojďme si dát tohle výtečné jídlo, které jsem nechal připravit výhradně pro tebe.“ Thyestés snědl pečené maso, jež mu Átreus nechal naservírovat. Na závěr večeře mu pak předložil hlavy jeho vlastních dětí a prozradil mu, že maso pocházelo z nich.

Thyestés po tom úděsném zážitku odešel, ale stihl ještě na Átrea a jeho děti, Meneláa a Agamemnóna, uvalit kletbu. K rodinnému prokletí přibylo další.

Thyestovi však ani toto nestačilo. Požádal ještě o věštbu, která by mu poradila, jak se bratrovi nejlépe pomstít. Orákulum mu sdělilo, že jestli se mu podaří počít dítě s Átreovou dcerou, bude pomstěn. Thyestés tedy znásilnil bratrovu dceru a narodil se Aigisthos. Ten, jenž po konci trójské války zabil Agamemnóna.

V této chvíli jsme jistě již všichni znaveni výčtem prokletí, vražd, znásilnění a lidožroutství. Nyní je ale myslím jasné, že řecká mytologie má také svou temnější stránku, kterou si člověk často nechce připustit.

Paní Veta ani nedutala. Jen zírala před sebe a byla očividně rozrušená.

První promluvil řidič. „A to jsme jenom zmínili zahraniční seriál.“

„Já se na takové věci nekoukám. Mám ráda dokumenty,“ prohlásila paní Veta. U starověku však chtěla ještě zůstat. „Předevčírem jsme viděli jeden hezký, o nějakých obrazech v Louvru, v Paříži, a o jednom malíři, který namaloval obraz inspirovaný starověkým Řeckem a na obraz napsal ‚In Arcadia ego‘. Jak se jmenoval ten malíř, Helmo?“

Paní Helma, která dlouho jen poslouchala a z okna sledovala padající déšť, nesměle odpověděla:

„Et in Arcadia ego se píše na obraze a malíř se jmenoval Poussin. Nicolas Poussin.“

„Paříž!“ zvolal řidič. Nejspíš chtěl uvolnit atmosféru. „Tam jsem nikdy nebyl, ale kdysi jsem viděl thriller, který se tam odehrával. ‚Americký vlkodlak v Paříži‘!“

„Pro Krista pána, pane Jorgosi! Jak spolu souvisí Poussin, Arkádie a vlkodlak? Vždyť nám pak tady pan archeolog ještě poví, že jsou všichni příbuzní!“ Paní Veta byla evidentně rozčílená.

„No…,“ chvíli jsem se jen potutelně usmíval. „Co kdybych vám řekl, že trochu jsou?“

* * *

Příběh o Lykáónovi aneb Vyšné Vlkodlaky daleko od Karpat

Lykáón byl prvním králem Arkádie. Měl padesát synů a jednu dceru. Každý z jeho synů pak vystavěl jedno město, Figalos Figaleiu, Tegeatés Tegeu, Mantineus Mantineiu a tak dále. Arkádie tehdy byla stejně drsná a hornatá, jako je dnes. Jen hory, hustý porost, divoká zvířata a tvrdý život. V této zemi se zároveň údajně zrodila nejautentičtější a nejdivočejší stránka lidské povahy.

V dávné, ještě předmytické době tu prý žili zákeřní divocí lidé plní zloby. Když se o tom z jistých zvěstí dozvěděl Zeus, rozhodl se sestoupit na Zem a sám se o tom na vlastní oči přesvědčit.

Pomalu se stmívalo, stíny se prodlužovaly a přicházela noc, když tu se z hlubin lesa vynořila majestátní postava – byl to otec bohů a právě dorazil v přestrojení k Lykáónovu paláci. Mnozí poznali, že návštěvník není jen obyčejný tulák a ihned před ním poklekávali a vzdávali mu úctu. Lykáón byl ovšem na pochybách. Vymyslel tedy lest, aby zjistil, jestli je návštěvník opravdu božskou bytostí, nebo jen dobrým hercem. Nechal přivést a zabít jednoho zajatce, ba dokonce podle některých verzí jednoho ze svých synů, a naservíroval ho Diovi, který se královské večeře účastnil stále přestrojený za znaveného poutníka. Jestli má skutečně co do činění s bohem, jistě pozná, že nejí maso zvířecí, nýbrž lidské.

Zeus však Lykáónovu bezbožnou léčku prohlédl, načež se rozzuřil a seslal na něj kletbu. Lykáón si uvědomil, jakou strašlivou chybu udělal – neměl si s bohem zahrávat – a v panice utekl. Vyběhl z paláce a zmizel někde v lesích. Celý zadýchaný se po nějaké době konečně zastavil, a když se pokusil promluvit, zjistil, že nemůže vydat ani hlásku. Z hrdla mu vycházelo jen sípání. Lykáón se podíval na své tělo a zjistil, že se proměnil ve vlkodlaka.

Jiný mýtus však vypráví, že Lykáón u Diova oltáře na Vlčí hoře obětoval nemluvně. Tím boha nesmírně rozhněval a ten ho proměnil ve vlkodlaka, čímž padla kletba i na všechny Arkáďany.

Příběh o vlkodlačím prokletí následně přežíval dlouhá staletí a po celou dobu podněcoval lidskou představivost. Co se asi tak mohlo ve vysokých horách Arkádie odehrát? Z příběhu se stala pověst o tom, jak se každý rok v drsných horách Arkádie, daleko od pobřežních městských osídlení, na příkrých svazích posetých duby kermesovými, někdo mění ve vlkodlaka.

Dotyčný ale nemusel nutně zůstat vlkodlakem navždy. Existovala zde naděje, že se ještě může vrátit do lidské podoby. Stačilo, aby deset let vydržel nejíst lidské maso.

„Tolik kanibalismu v jednom mýtu,“ poznamenal řidič zamyšleně.

„Mně to od vás přijde celé trochu neuctivé. Ve škole jsme se učili o naší mytologii jako o něčem posvátném a krásném. Starověk přece nabízí spoustu úžasných příběhů. Proč se pořád soustředíte jen na ty temné?“ namítla paní Veta.

„Já sice chápu vaši lásku k mytologii, dokonce si myslím, že je velmi opodstatněná, ale pochopte také, že starověk a archeologie nejsou jen o mytologii,“ odvětil jsem. „Abych vám to ukázal na příkladu… Pokud bychom za několik set let potkali nějakého historika nebo archeologa zabývajícího se prvními dvěma sty lety moderního řeckého státu, od roku 1821 do roku 2021, a řekli bychom mu, že nás velice zajímají moderní řecké dějiny a jestli by nám mohl říct něco o novořecké mytologii, musel by nám logicky vyprávět o Abrahámovi, Izákovi, svatém Jiřím či darech tří mudrců, a jistě by mu taková otázka připadala značně nesmyslná. Důvod tkví v tom, že na území současného Řecka sice většinově žijí pravoslavní křesťané, nicméně země jako taková má také svou historii a kulturu, a nelze tak upřít pozornost jen na náboženství.“

„Vždyť sám říkáte, že tohle už není mytologie, ale náboženství,“ namítl řidič nepřesvědčeně.

„Jenže řecká mytologie do velké míry byla náboženstvím. Víra se zkrátka v čase mění. Mytologie vznikla z pozůstatků dávného náboženství, kterému již lidé přestali věřit. Řekli byste snad, že pro současné Řecko je nejdůležitější náboženství?“

„Ale stejně je naše mytologie tak slavná!“ trvala na svém paní Veta.

„A co je prehistorie a co už ne? Podle čeho to můžeme rozlišit?“ zeptal se Jorgos.

Bohužel ji předběhla paní Veta. „Proč by ji měl zajímat?“

* * *