Martin E. P. Seligman

Naučený

optimismus

Copyright © 1990, 1998, 2006 by Martin E. P. Seligman

Original English title: LEARNED OPTIMISM

Translation © Adéla Bartlová, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-723-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-724-7 (mobi)

Předmluva k původnímu vydání

Když jsem se poprvé začal zabývat naučeným optimismem, myslel jsem, že pracuji na pesimismu. Jako téměř všichni výzkumníci vzdělaní v klinické psychologii jsem byl zvyklý soustředit se na to, co je s člověkem špatně a jak by se to dalo napravit. Podívat se zblízka na to, co je v pořádku, a ještě to vylepšovat mě vůbec nenapadlo.

Bodem zlomu bylo setkání s Richardem Pinem v roce 1988, člověkem, který se měl stát mým literárním agentem, intelektuálním rádcem a přítelem. Popsal jsem mu svou práci o pesimismu a Richard řekl: „Ty se nezabýváš pesimismem, ale optimismem.“ Předtím mi to nikdo nenaznačil. Když jsem poněkud otřesen odcházel z jeho kanceláře, zavolal za mnou: „Doufám, že o tom napíšeš knihu. Z takových věcí se dělá náboženství!“

Napsal jsem ji. Žádné nové náboženství se nevylíhlo, ale kniha se prodávala patnáct let. A něco se zrodilo: pozitivní psychologie. V roce 1996 jsem byl zvolen prezidentem Americké psychologické asociace počtem hlasů, který je prý nejvyšší v historii, zčásti díky popularitě této knihy a poli výzkumu, jež z ní vzešlo.

Prezident Americké psychologické asociace by měl mít nějakou iniciativu, téma, kterému se bude věnovat, a jak jsem tak procházel moderní historii psychologie, viděl jsem, že Richard mi to téma dal. Psychologie mi teď přišla dopečená jen napůl. Ta upečená část se věnovala utrpení, obětem, duševním chorobám a traumatům. Psychologie stále a se znatelnými úspěchy padesát let pracovala na patologiích, jež znemožňují normální život. Spočítal jsem, že čtrnáct hlavních duševních chorob je nyní možné léčit psychoterapií nebo léky a dvě z nich (panická porucha a fobie z krve a zranění) jsou zcela vyléčitelné. Kliničtí psychologové však také začali zjišťovat, že terapie plodí cosi zneklidňujícího: i v těch vzácných případech, kdy terapie postupuje skvěle a klient se zbaví deprese, úzkosti a hněvu, není zaručeno, že bude šťastný. Nejednou je výsledkem prázdnota. Jak je to možné?

Vyléčením negativního nevyprodukujeme pozitivní. Řečeno naším žargonem, korelace mezi smutkem a štěstím se neblíží –1,00, je spíš –0,40. Člověk může být kupodivu šťastný i smutný (i když ne ve stejnou chvíli). Ženy, které jsou psychicky labilnější, jsou zároveň šťastnější i smutnější než muži. Schopnost stát se šťastným se velmi liší od schopnosti nebýt smutný, úzkostlivý či rozhněvaný. Psychologie nám toho hodně řekla o patologii, utrpení, obětech a získávání schopnosti bojovat se smutkem a úzkostí. Objevování schopnosti stát se šťastnějším však bylo ponecháno zábavním parkům, Hollywoodu a reklamám na pivo. Věda nehrála žádnou roli.

Když v noci ležíte v posteli a přemýšlíte o svém životě a životech lidí, které milujete, většinou přemítáte, jak se dostat z +2 na +6, ne z –5 na –2. Psychologie nám však řekla, jen jak ulevit neštěstí, ne jak najít v životě to nejlepší a žít podle toho. To je ta nedopečená půlka, která se měla stát pozitivní psychologií.

Learned Optimism (Naučený optimismus) je základem mých myšlenek o pozitivní psychologii a je to první z triptychu, který sem vede. V roce 1996 jsem napsal knihu Optimistic Child (Optimistické dítě), která aplikuje vědomosti a dovednosti, o nichž se dočtete v této knize, na dospívající a školní děti. V roce 2002 mi vyšla třetí kniha ze série, nazvaná Authentic Happiness (v Česku přeložena jako Opravdové štěstí: pozitivní psychologie v praxi). Ta představuje širší teorii pozitivní stránky života: „štěstí“ je vědecky nepraktický termín, ale má tři formy, o něž můžete usilovat. Pro „příjemný život“ potřebujete co nejvíc pozitivních emocí a také dovednosti, jimiž je můžete zesilovat. Pro „aktivní život“ identifikujete své nejsilnější stránky a nadání a přetvoříte si život tak, abyste je co nejvíc využili v práci, lásce, přátelství, rodičovství a volném čase. Pro „smysluplný život“ využijete své silné stránky a vlohy ve službách něčeho, co vás přesahuje.

Naučený optimismus vás připraví na cestu za všemi třemi formami štěstí. Dovednosti, o nichž se zde dočtete, mohou prodloužit trvání a zvýšit intenzitu pozitivních emocí. Umožní vám využít nejsilnější stránky a vlohy ještě efektivněji. Optimismus je cennou součástí smysluplného života. Se silnou vírou v pozitivní budoucnost se můžete oddat něčemu, co má pro vás dostatečný přesah.

Wynnewood, Pensylvánie

15. července 2005

Předmluva k druhému vydání

Strávil jsem celý svůj profesionální život prací na bezmoci a způsobech, jak dosáhnout lepší volní kontroly. Naučený optimismus byla první ze čtyř knih, které popisovaly toto téma laikům.* Od jejího prvního brožovaného vydání uplynulo šest let, a chtěl jsem proto čtenářům sdělit, kam se pohnul vývoj od prvního vydání, a pohovořit o prevenci deprese pomocí programů naučeného optimismu.

Jak uvidíte ve čtvrté a páté kapitole, náš národ a většina rozvinutých států zažívá bezprecedentní epidemii deprese, zvlášť mezi mladými lidmi. Jak je možné, že v národě, který má dnes víc peněz, moci, knih a vzdělání, je o tolik víc deprese než v dobách, kdy zde panoval menší blahobyt?

Ukázaly se tři síly, a zvlášť bych chtěl upozornit na tu třetí, protože je nejpřekvapivější a nejméně příjemná. První dvě probereme v závěrečných kapitolách knihy, takže jen ve stručnosti: za prvé, deprese je obecně onemocněním „já“, kdy ve svých vlastních očích selžete a nedosáhnete svých cílů. Ve společnosti, v níž se podporuje individualismus, lidé stále více věří, že jsou středem světa. V takovém systému hodnot je selhání jednotlivce takřka nesnesitelné.

Selhání jednotlivce dříve mírnila druhá síla, velké „my“. Když naši dědečkové selhali, mohli si odpočinout na pohodlné duchovní posteli. Měli vztah k Bohu, vztah k národu, který milovali, vztah ke komunitě a velké rodině. Víra v Boha, komunitu, národ a rozšířenou rodinu v posledních čtyřiceti letech upadala a duchovní lůžko, na němž jsme lehávali, už nám neslouží.

Chtěl bych však zdůraznit třetí hlas – hnutí za sebeúctu. Mám pět dětí ve věku od čtyř do osmadvaceti let, měl jsem tedy to privilegium každý večer celé generaci předčítat z knížek a všiml jsem si, jak moc se dětské knihy v uplynulých dvaceti pěti letech změnily. Před čtvrt stoletím (stejně jako v době velké hospodářské krize) byla základní dětskou knížkou Mašinka, která to dokázala. Vypráví o tom, jak si dobře vést na světě, jak vytrvat a překonávat překážky. Dnes je spousta dětských knížek o tom, jak se cítit dobře, mít vysokou sebeúctu a vyzařovat sebevědomí.

Tak se manifestuje hnutí za sebejistotu, které začalo, nikoli překvapivě, v 60. letech v Kalifornii. V roce 1990 kalifornská vláda sponzorovala zprávu, která navrhovala, aby se sebeúcta vyučovala v každé třídě jako „vakcína“ proti sociálním problémům, například užívání drog, sebevraždám, závislosti na sociálních dávkách, těhotenství u nezletilých a depresi.** Hnutí za sebeúctu je hnutí se špičatými zuby; je příčinou opouštění IQ testů, aby se děti, které by měly nízké skóre, necítily špatně. Děti se na veřejných školách nedělí do skupin podle prospěchu, aby se žáci s horšími výsledky necítili špatně. Soutěživost je pro toto hnutí sprostým slovem. Hnutí vede k podceňování staré dobré tvrdé práce. Shirley McLaineová navrhla prezidentu Clintonovi, aby vytvořil vládní Úřad pro sebeúctu.

Nejsem proti sebeúctě, ale domnívám se, že je to jen měřítko, které ukazuje na stav systému. Není to cíl sám o sobě. Když se vám ve škole nebo v práci daří, když máte uspokojivý vztah s lidmi, kteří vás milují, nebo jste dobří ve sportu, měřítko bude ukazovat vysoko. Když se vám naopak nedaří, bude ukazovat nízko. Pročetl jsem literaturu o sebeúctě a hledal jsem kauzalitu jako opak korelace, důkaz, že vysoká sebejistota u mládeže je příčinou lepších známek, větší oblíbenosti, menšího počtu těhotných nezletilých dívek a nižší závislosti na sociálních dávkách, jak tvrdí kalifornská zpráva. Existuje jednoduché experimentální uspořádání, které odliší příčinu od korelace: vezměte skupinu dětí v září, třeba všechny žáky s dvojkami, změřte jejich sebeúctu a pak se k nim vraťte v červnu. Jestliže sebeúcta zlepšuje známky, studenti s dvojkami a vysokou sebeúctou budou mít jedničky, zatímco studenti s nízkou sebeúctou budou směřovat k trojkám. Nic takového v literatuře nelze najít. Sebeúcta je zřejmě jen symptomem toho, jak dobře si člověk na světě vede.

Do ledna 1996 jsem věřil, že sebeúcta je jen měřítkem s malým vlivem, pokud vůbec nějakým. Hlavní článek v časopise Psychological Review mě přesvědčil, že to není pravda a sebeúcta je kauzální: Roy Baumeister a jeho kolegové pročetli literaturu o genocidních vrazích, nájemných zabijácích, vůdcích gangů a pachatelích násilných trestných činů. Tito zločinci prý mají vysokou sebeúctu a tato nezasloužená sebejistota je příčinou násilí. Baumeisterova práce*** uvádí, že budete-li děti učit nezasloužené vysoké sebeúctě, budou z toho problémy. Menší skupina těchto dětí v sobě bude mít něco zlého. Až se střetnou s reálným světem, který jim prozradí, že nejsou tak úžasné, jak se učily, budou reagovat násilím. Je tedy možné, že dvojitá epidemie mezi mladými lidmi ve Spojených státech, tedy deprese a násilí, vychází z tohoto pomýleného názoru: víc si vážíme toho, jaký ze sebe mají naše děti pocit, než abychom si vážili toho, jak dobře si vedou ve společnosti.

Jestliže podpora sebeúcty nedokáže zbrzdit epidemii deprese, co jiného můžeme udělat? Od prvního vydání Naučeného optimismu jsem se svými kolegy**** provedl dvě řady projektů na Pensylvánské univerzitě, z toho jednu na mladých dospělých (nováčcích na univerzitě) a jednu na dětech před pubertou.

Naší logikou je vzít mladé lidi s rizikem deprese, naučit je optimistickým dovednostem, o nichž se dočtete v 11.–13. kapitole této knihy, a zeptat se, jestli tím předejdeme depresivním a úzkostným poruchám. Začali jsme na jaře 1991, kdy studenti dostávali potvrzení o přijetí na Pensylvánskou univerzitu a spolu s ním i dopis ode mě. Požádal jsem je, aby vyplnili dotazník, jehož verze je uvedena ve třetí kapitole. Většina z nich mi vyplněný dotazník poslala. Vyhodnotili jsme ho a studenti, kteří patřili mezi nejpesimističtější čtvrtinu, dostali ještě jeden dopis, v němž jsem je zval na semináře o vypořádání se s novým prostředím. Kdo přijde, bude náhodně přidělen do kontrolní skupiny nebo do některého semináře. V uplynulých několika letech tedy chodila nejpesimističtější čtvrtina nováčků buď do seminářů, nebo patřila do naší kontrolní skupiny.

Na seminářích učíme dva druhy dovedností. Skupinám deseti studentů je přednášejí nejnadanější studenti psychologie z univerzity. Učíme dovednosti popsané v kapitolách 11–13 a k tomu dodatečné behaviorální dovednosti včetně asertivity, třídění úkolů podle důležitosti a zvládání stresu.

Po osmnácti měsících můžu oznámit výsledky 119 lidí z kontrolní skupiny a 106 studentů, kteří se zúčastnili šestnáctihodinového semináře naučeného optimismu. Každých šest měsíců docházeli na kompletní diagnostický pohovor a kontrolovali jsme epizody mírné a těžké deprese a úzkosti. Třicet dva procent studentů z kontrolní skupiny prošlo mírnou nebo těžkou depresivní epizodou v porovnání s 22 pro-
centy skupiny docházející na prevenci. Podobné výsledky jsme obdrželi u generalizované úzkostné poruchy: 15 procent kontrolní skupiny zažilo epizodu, kdežto v druhé skupině to bylo jen 7 procent. Také jsme zjistili, že jako prevence deprese a úzkosti zafungovala změna z pesimismu na optimismus.

Nedávno jsme s kolegy spustili paralelní program na-
učeného optimismu pro školní děti různého věku.***** Pět studií učí desetileté až dvanáctileté děti kognitivním a behaviorálním antidepresivním dovednostem z 11.–13. kapitoly. V těchto studiích vybíráme děti podle dvou rizikových faktorů: jedním jsou mírné příznaky deprese, druhým spory mezi rodiči. Každý z těchto faktorů předpovídá u dětí depresi. Jestliže má dítě v některém vysoké skóre, je vhodné pro náš tréninkový program. Antidepresivní dovednosti učíme ve skupinách deseti dětí pomocí historek, obrázků, hraných scének a spousty občerstvení. (Naše metody najdete stručně popsané ve třinácté kapitole nebo podrobně v knize The Optimistic Child.)

Povím vám jen o jedné studii, té, která běží nejdéle.****** Byla provedena v Abingtonu poblíž Filadelfie. Výsledky ukázaly následující:

• Během dvouletého sledování vykazovalo mírné až těžké symptomy deprese šokujících 20–45 procent dětí.

• U dětí, které se účastnily semináře optimismu, byl výskyt těžkých depresivních symptomů o polovinu nižší než u kontrolní skupiny.

• Ihned po seminářích měla neléčená skupina výrazně více příznaků deprese než skupina, která do seminářů chodila.

• Benefity naučeného optimismu se s časem násobí. Když děti z kontrolní skupiny prošly pubertou, setkaly se s prvními společenskými a sexuálními odmítnutími a spadly z premiantských míst na základní škole na dno na střední škole, byly v porovnání s dětmi z optimistické skupiny stále depresivnější. Po čtyřiadvaceti měsících mělo 44 procent z nich mírné až těžké symptomy deprese, kdežto z optimistické skupiny to bylo jen 22 procent.

Učit děti optimismu před pubertou, ale zase dostatečně pozdě, aby byly metakognitivní (schopné přemýšlet o přemýšlení), je plodnou strategií. Když imunizované dítě použije naučené techniky k vypořádání se s prvními pubertálními neúspěchy, bude se v jejich používání stále zlepšovat. Naše analýza ukazuje, že změna z pesimismu na optimismus je alespoň zčásti zodpovědná za prevenci depresivních symptomů.

Až si přečtete tuto knihu, uvidíte, že mezi dospělými i dětmi ve Spojených státech zuří epidemie deprese. Jak dokládají kapitoly 6–10, deprese není jen psychickým utrpením; také snižuje produktivitu a zhoršuje zdraví. Bude-li tato epidemie pokračovat, jsem si jistý, že pozice Ameriky ve světě bude ohrožena. Amerika ztratí své ekonomické postavení, protože ji předběhnou méně pesimistické státy, a pesimismus z nás vysaje vůli přinést společenskou spravedlnost do naší vlastní země.

Tento problém nevyřeší žádný prozac. Nemůžeme dávat antidepresiva celé generaci. Antidepresiva před pubertou stejně nezabírají a učinit celou generaci závislou na lécích představuje obrovské morální nebezpečí. Ani nebudeme provádět na celé generaci terapii, protože tolik dobrých terapeutů prostě nemáme.

Můžeme však vzít dovednosti, které se naučíte v této knize, a převést je do edukačního modu. V amerických školách a domovech je můžeme předávat mladým lidem, kteří jsou ohroženi depresí, a tím překonat depresi ve vlastních životech a životech našich dětí.

31. července 1997

Wynnewood, Pensylvánie

– – –

* Do této čtveřice patří: a) Seligman, M. E. P.: Learned Optimism (první vydání). Simon & Schuster, edice Pocket Books, 1991; b) Peterson C., Maier, S., Seligman, M. E. P.: Learned Helplesness: A Theory for the Age of Personal Control. Oxford University Press, New York, 1993; c) Seligman, M. E. P.: What You Can Change and What You Can’t. Alfred A. Knopf, New York, 1994; d) Seligman, M. E. P., Reivichová, K., Jaycoxová, L., Gillhamová, J.: The Optimistic Child. Houghton Mifflin, New York, 1995.

** Toward a State of Self Esteem, California University Press, Sacramento, 1990.

*** Baumeister, Roy F., Smart, Laura, Boden, Joseph M.: „Relation of Threatened Egotism to Violence and Aggression: The Dark Side of High Self-Esteeem“. Psychological Review, 103 (1996), str. 5–33.

**** Mí kolegové, kteří se mnou prováděli studii na bakalářských studentech Pensylvánské univerzity, jsou pan Peter Shulman a doktoři Rob DeRubeis, Steve Hollon, Art Freeman a Karen Reivichová. Práci podpořila pobočka pro preventivní výzkum Národního institutu duševního zdraví.

***** Mými kolegy pro tento projekt jsou doktoři Karen Reivichová, Jane Gillhamová, Rob DeRubeis, Lisa Jaycoxová, Steve Hollon, Andrew Shatte a pan Peter Schulman. Podporuje nás pobočka pro preventivní výzkum NIDZ.

****** Gillhamová, J., Reivichová, K., Jaycoxová, L., Seligman, M. E. P.: „Prevention of depressive symptoms in schoolchildren: Two-year follow-up“. Psychological Science, 6 (1995), str. 343–351. Jaycoxová, L., Reivichová, K., Gillhamová, J., Seligman, M. E. P.: „Prevention of Depressive Symptoms in Schoolchildren“. Behavior Research and Therapy, 32 (1994), str. 801–816.

ano je svět

& v tomto světě

ano žijí

(šikovně stočené)

všechny světy

e. e. cummings

„láska je místo“

No Thanks (1935)

Část první

Cesta

1

Dvě možnosti, jak se dívat na svět

Otec se dívá do postýlky na novorozenou spící dceru, kterou si právě přivezl z porodnice. Jeho srdce přetéká úžasem a vděčností za ten krásný zázrak.

Dítě otevře oči a podívá se přímo před sebe.

Otec ho osloví jménem a očekává, že dítě otočí hlavu a podívá se na něj. Holčička však hledí nehnutě.

Otec vezme chlupatou hračku, připevněnou k zábradlí postýlky, a zatřepe jí. Hračka zazvoní, ale dítě se dívá pořád rovně.

Tatínkovi začíná bušit srdce. Jde do ložnice za ženou a poví jí, co se stalo. „Vypadá to, jako by vůbec nereagovala na zvuky,“ řekne jí. „Jako by neslyšela.“

„Určitě je v pořádku,“ odpoví žena a zabalí se do županu. Společně jdou do dětského pokoje.

Žena osloví dítě jménem, zazvoní hračkou a zatleská rukama. Potom dítě zvedne a holčička okamžitě ožije, vrtí se a vrní.

„Panebože,“ vyděsí se otec. „Je hluchá.“

„Ne, není,“ odpoví máma. „Na takové závěry je každopádně brzo. Právě se narodila. Ještě ani neumí zaostřit pohled.“

„Vždyť se ani nehnula, i když jsi na ni zatleskala.“

Matka vytáhne z knihovny knížku. „Podíváme se, co píšou v knize o dětech,“ řekne. Najde si kapitolu o sluchu a čte: „Neděste se, když se vaše novorozené dítě nelekne hlasitých zvuků a nebude se otáčet za hlukem. Úlekový reflex a reakce na zvuky se vyvíjejí postupně. Váš pediatr může sluch dítěte neurologicky vyšetřit.

Vidíš?“ zeptá se matka. „Už je ti líp?“

„Ani ne,“ opáčí otec. „Nepíše se tam o možnosti, že by dítě bylo skutečně hluché. Jasně vidím, že moje dcera nic neslyší. Mám z toho hrozný pocit. Možná je to proto, že dědeček byl hluchý. Jestli je to krásné miminko hluché a je to moje vina, nikdy si to neodpustím.“

„Počkej,“ přeruší ho žena. „Díváš se na to moc katastroficky. V pondělí ráno zavoláme doktorovi. Teď se tím netrap. Na, podrž ji na chvíli, upravím jí peřinku, je celá zmuchlaná.“

Otec dítě vezme, ale co nejdřív ho vrátí matce. Celý víkend nedokáže otevřít aktovku a připravit se na příští týden v práci. Chodí po domě za ženou, rozebírá dceřin sluch a přemítá, jak jí hluchota zkazí život. Představuje si jen to nejhorší: že nebude slyšet, nenaučí se mluvit, bude odříznutá od společnosti, uvězněná v tiché izolaci. V neděli večer už je na pokraji zoufalství.

Matka zavolá doktorovi a nechá na záznamníku žádost o co nejdřívější pondělní termín. Přes víkend cvičí, čte si a snaží se uklidnit manžela.

Pediatr udělá testy, jejichž výsledky jsou dobré, ale otci to moc nepomáhá. Teprve za týden, když se dítě poprvé lekne výstřelu z výfuku kolemjedoucího náklaďáku, se vzpamatuje a je schopen mít z dcerky opět radost.

Otec a matka z uvedeného příkladu se dívají na svět dvěma způsoby. Když se otci stane něco špatného – přijde daňová kontrola, pohádá se s manželkou, zaměstnavatel se na něj zamračí –, hned si představuje katastrofu: bankrot a vězení, rozvod, propuštění. Má sklony k depresi, mívá dlouhé epizody neklidu, jeho zdraví trpí. Žena naopak vnímá nepříjemné události v nejméně hrozivém světle. Považuje je za dočasné a překonatelné, jsou to pro ni překážky, které je nutné nějak zvládnout. Když se všechno spraví, rychle se vzpamatuje a získá zpátky ztracenou energii. Její zdraví je perfektní.

Optimisté a pesimisté. Studoval jsem je pětadvacet let. Definující charakteristikou pesimisty je víra, že všechno špatné bude trvat dlouho, zkazí to všechno ostatní a může si za to jen on sám. Optimista přemýšlí o takových nepříjemnostech opačně. Věří, že jde jen o dočasný problém a jeho příčiny se omezují pouze na tento problém. Optimista nepovažuje porážku za vlastní vinu: mohou za ni okolnosti, smůla nebo ostatní lidé. Optimisté se nenechají jen tak porazit. Mizerná situace je pro ně výzvou, aby ji zkusili překonat.

Tyto dva způsoby myšlení mají své následky. Stovky studií ukazují, že pesimisté se snadno vzdávají a často trpí depresemi. Výzkumy také odhalují, že optimistům se lépe daří ve škole, v práci i při sportu. Pravidelně překonávají očekávání v testech schopností. Usiluje-li optimista o nějaký post, je větší pravděpodobnost, že bude zvolen místo pesimistického kandidáta. Těší se neobvykle dobrému zdraví. Lépe stárne, tolik ho netrápí zdravotní problémy středního věku. Existují důkazy, které napovídají, že optimisté se dokonce dožívají vyššího věku.

Z testů stovek tisíc lidí vím, že překvapivě mnoho z nich jsou silní pesimisté, zatímco jiní mají k pesimismu silné sklony. Zjistil jsem, že není vždycky snadné poznat, zda jste pesimista, a také že lidé žijící ve stínu pesimistického pohledu na svět si to často ani neuvědomují. Testy odhalily stopy pesimismu v řeči lidí, kteří se za pesimisty nepokládají; také ukázaly, že ostatní lidé tyto stopy vycítí a reagují na ně negativně.

Pesimistický přístup se zdá být tak pevně zakořeněný, že se ho nelze zbavit. Zjistil jsem však, že mu lze uniknout. Pesimisté se mohou naučit být optimisty, i když ne pomocí bezmyšlenkovitých triků, jako je pohvizdování veselých melodií nebo opakování pozitivních manter („každý den se ve všech ohledech zlepšuji“), ale osvojením si nové sady kognitivních dovedností. Tyto dovednosti nelze získat pomocí povzbuzujících prostředků ani nejsou vynálezem populárních médií; byly objeveny v laboratořích a klinikách předních psychologů a psychiatrů a vědecky ověřeny.

Tato kniha vám pomůže objevit vaše pesimistické tendence, pokud je máte, nebo takové sklony u vašich blízkých. Také vás naučí techniky, které pomohly tisícům lidí zbavit se celoživotního návyku na pesimismus a jeho průvodkyni depresi. Dá vám možnost spatřit stinné stránky v novém světle.

Neprozkoumané území

V jádru fenoménu pesimismu je další fenomén: bezmoc. Bezmoc či bezmocnost je stav, v němž ničím nemůžete ovlivnit, co se vám stane. Řekněme, že bych vám slíbil tisíc dolarů, když otočíte na stranu 104. Patrně to uděláte a uspějete. Nebo vám slíbím tisíc dolarů, pokud jen silou vůle stáhnete zornice v očích. Můžete se rozhodnout to udělat, jenže vám to k ničemu nebude. Při pokusu stáhnout zornice jste bezmocní. Otočit stránku vlastními silami můžete, ale svaly, jež mění velikost zornice, nijak neovládáte.

Do života přicházíme naprosto bezmocní. Novorozenec se o sebe nepostará, jedná čistě reflexivně. Když zapláče, přijde máma, což samozřejmě neznamená, že dítě svou matku ovládá. Pláč je pouhá reflexivní reakce na nepohodlí či bolest. Novorozenec nemá možnost ovlivnit, jestli se rozpláče, nebo ne. V jeho těle je jediná skupina svalů, kterou má částečně pod kontrolou: svaly tváře, s jejichž pomocí saje. Poslední léta života bývají někdy také bezmocná. Někteří z nás nemohou chodit. Bohužel můžeme přijít i o vládu nad svěrači, kterou jsme vybojovali kolem druhého roku věku. Můžeme přijít o schopnost najít ta správná slova. Je možné přijít i o řeč, a dokonce i o možnost ovládat své myšlenky.

Dlouhá doba mezi dětstvím a posledními roky je postupnou cestou od bezmoci k volní kontrole, to znamená schopnosti ovládat dění svou vůlí; je to opak bezmoci. V prvních třech nebo čtyřech měsících života dostane dítě pod kontrolu základní pohyby nohou a paží. Ručky, kterými nejprve jen tak mává, se začnou natahovat po předmětech. Poté začne, k nelibosti rodičů, ovládat pláč: umí zakřičet, kdykoli touží po matce. Tuto novou moc začne nestydatě nadužívat, dokud nepřestane fungovat. První rok života končí dvěma zázraky vůle: prvními kroky a prvními slovy. Jde-li všechno, jak má, a fyzické i psychické potřeby dítěte jsou aspoň minimálně naplněny, v následujících letech bezmoci ubývá a volní kontroly přibývá.

Se spoustou věcí v životě nemůžeme nic dělat – s barvou očí, rasou, suchem na Středozápadě. Také však existuje velké neprobádané území chování, které můžeme ovládat, případně nechat jeho kontrolu na ostatních či na osudu. Patří sem způsob, jakým vedeme svůj život, jak jednáme s jinými lidmi, jak si vyděláváme na živobytí – všechny aspekty existence, v rámci nichž můžeme do určité míry uplatňovat volbu.

Způsob, jakým o tomto životním území přemýšlíme, může zvýšit nebo snížit naši schopnost ho ovládat. Budeme-li se domnívat, že nijak neovlivníme, čím budou naše děti, budeme při vypořádávání se s touto částí života paralyzováni. Samotná myšlenka „nic, co udělám, nemá význam“ nám brání v tom, abychom jednali. A tak přenecháme kontrolu vrstevníkům našich dětí a učitelům, případně okolnostem. Přeceníme-li svou bezmoc, ujmou se práce jiné síly a budou utvářet budoucnost našeho potomstva.

V této knize se dozvíte, že rozumně využitý mírný pesimismus má své opodstatnění. Dvacet pět let studia mě však přesvědčilo, že když si zvykneme věřit, jak to dělají pesimisté, že za smůlu si můžeme sami, je věčná a ovlivní všechno, co uděláme, bude ta smůla větší, než kdybychom přemýšleli opačně. Jsem také přesvědčen, že při aplikaci takového pohledu snadno upadneme do deprese, nepodaří se nám plně využít svůj potenciál, a dokonce budeme častěji nemocní. Pesimistická proroctví se sama naplňují.

Dobrým příkladem je jedna mladá žena, kterou jsem znal – studentka na univerzitě, kde jsem vyučoval. Její konzultant, profesor angličtiny, jí byl tři roky maximálně nápomocen, měl k ní přímo laskavý vztah. Díky němu a dobrým známkám získala pro třetí ročník stipendium ke studiu na Oxfordu. Když se z Anglie vrátila, nezajímala se už tolik o Dickense, na něhož se její konzultant specializoval, ale o mladší britské romanopisce, především Jane Austenovou, jíž se zabývala jiná vyučující. Původní konzultant se pokusil studentku přesvědčit, aby napsala diplomovou práci o Dickensovi, když se však rozhodla zaměřit se na Austenovou, přijal to bez námitek a souhlasil, že jí bude dělat vedlejšího konzultanta.

Tři dny před ústní zkouškou poslal původní konzultant zkoušející komisi dopis, v němž studentku obvinil z plagiátorství. Jejím prohřeškem bylo, že pod textem o dospívání Jane Austenové neuvedla dva vědecké zdroje, a tudíž se označila za jeho autorku. Plagiátorství je na akademické půdě největší zločin, a dopis tak ohrozil studentčinu budoucnost – nástup na postgraduál, dokonce i samotné dostudování.

Když se podívala na pasáže, které profesor označil, zjistila, že obě jsou ze stejného zdroje – od pana profesora. Informace získala během běžného rozhovoru, v němž o svých dojmech mluvil jako o vlastních názorech: nezmínil se, že by je vyčetl z nějakých jiných prací. Zkrátka žárlil, že přišel o studentku, a tak ji podrazil.

Spousta lidí by se na profesora rozzlobila. Elizabeth ne. Nechala se ovládnout pesimistickým smýšlením. Byla si jistá, že komise ji odsoudí a ona nemá možnost, jak dokázat opak. Bude to jen její slovo proti profesorovu. Místo aby se bránila, propadla chmurám a na celou situaci se dívala v tom nejhorším možném světle. Říkala si, že je to její vina. Nezáleží na tom, že profesor získal své myšlenky odjinud. Hlavní bylo, že ona je „ukradla“, protože zapomněla uvést, že je má od profesora. Uvěřila, že je podvodnice a že jí nejspíš byla odjakživa.

Zdá se nemožné, aby si někdo kladl vinu, když je nevinný. Výzkum však ukazuje, že lidé s navyklým pesimistickým smýšlením dokážou z drobných nepříjemností udělat katastrofu. Mimo jiné to dělají tak, že vystupují jako vinní, i když nic neudělali. Elizabeth vydobyla z mysli všechny vzpomínky, které její verdikt potvrzovaly: v sedmé třídě opsala písemku od spolužačky, v Anglii neopravila některé ze svých přátel, kteří se domnívali, že pochází z bohaté rodiny. A teď „podváděla“ v diplomce. Před zkušební komisí neřekla ani slovo a měla po titulu.

Její příběh nemá šťastný konec. Po nezdaru v práci se jí rozpadl život. Deset let pracuje jako prodavačka. Nemá žádné ambice. Už nepíše, vlastně ani žádné knihy nečte. Pořád platí za to, co považovala za svůj zločin.

Přitom nic nespáchala, dopustila se jen běžného lidského přestupku: pesimistického smýšlení. Kdyby si řekla, že jí ten žárlivý parchant naházel klacky pod nohy, nebála by se bránit a říct, jak to doopravdy bylo. Někdo by možná vytáhl na světlo případ z předchozí školy, kde profesor učil a dopustil se téhož. Elizabeth by dostudovala s vyznamenáním – jen kdyby byla naučená a navyklá myslet jinak.

Navyklé způsoby myšlení nemusí zůstat navždycky stejné. Jedním z nejdůležitějších zjištění v psychologii v posledních dvaceti letech je fakt, že jedinec si může vybírat, jak myslí.

Individuální styly myšlení, jednání jednotlivců ani jednotlivci vůbec nezajímali psychologii odjakživa. Naopak. Když jsem před pětadvaceti lety dělal postgraduál, dilemata podobná tomu, o němž jsem před chvíli hovořil, nebyla vysvětlována stejně jako dnes. Tehdy byli lidé pokládáni za produkt životního prostředí. Lidské jednání bylo vysvětlováno jako něco, k čemu nás „tlačí“ vnitřní pudy nebo „táhnou“ vnější okolnosti. Detaily onoho tlačení a táhnutí záležely na tom, jakou teorii jste vyznávali, všechny se však shodovaly na základním principu. Freudovci tvrdili, že chování dospělého ovlivňují nevyřešené konflikty z dětství. Následovníci B. F. Skinnera měli za to, že chování se opakuje, pouze je-li posilováno zvnějšku. Podle etologů vycházelo chování ze zafixovaných vzorců daných geny a behavioristé Clarka Hulla věřili, že k tomu, co děláme, nás vedou pudy a nutkání uspokojovat biologické potřeby.

Kolem roku 1965 se hlavní teorie začaly radikálně měnit. Životní prostředí člověka mělo stále menší význam. Nakonec se na tvrzení, že lidské chování ovlivňuje každý jedinec sám, nikoli vnější síly, shodly čtyři hlavní myšlenkové proudy:

• Noam Chomsky v roce 1959 napsal ostrou kritiku Skinnerovy slavné knihy Verbal Behavior (Verbální chování)1. Chomsky namítal, že konkrétně řeč a obecně lidské jednání nejsou výsledkem posilování verbálních návyků z minulosti. Podstatou jazyka je jeho generativnost: i větě, kterou jste nikdy předtím neslyšeli (např. „Na klíně ti sedí flekatá ještěrka.“), lze okamžitě porozumět.

• Jean Piaget, švýcarský výzkumník dětského vývoje, přesvědčil většinu světa – nakonec i Američany –, že vyvíjející se mysl dítěte jako jedince lze vědecky studovat.

• V roce 1967 vyšla Cognitive Psychology (Kognitivní psychologie) Ulrika Neissera a mladé experimentální psychology, kteří prchali před behavioristickými dogmaty, uchvátil nový obor. Kognitivní psychologie tvrdí, že pochody lidské mysli se dají měřit a jejich výsledky studovat pomocí počítačových modelů.

• Behaviorální psychologové zjistili, že pudy a potřeby k vysvětlení zvířecího a lidského chování nestačí, a začali pracovat s kognicemi (myšlenkami) jednotlivce, které už komplexní chování vysvětlovaly.

Dominantní psychologické teorie se na konci šedesátých let odklonily od určujícího vlivu prostředí k individuálnímu očekávání, preferencím, volbám, rozhodnutí, kontrole a bezmoci.

Tento převrat na poli psychologické vědy souvisí s prudkou změnou v naší vlastní psychologii. Poprvé v historii – díky technologii, masové produkci a distribuci a také z dalších důvodů – začalo mít velké množství lidí významnou možnost volby a tím kontroly nad vlastním životem. Jednou z důležitých možností je volit vlastní myšlenkové návyky. Lidé ji velmi uvítali. Žijeme ve společnosti, která jednotlivcům dává takovou moc, jakou nikdy neměli; ve společnosti, jež bere radosti i bolesti jednotlivců velmi vážně, velebí individualitu a pokládá naplnění osobních tužeb za legitimní cíl, ba přímo posvátné právo.

Deprese

Se zmíněnou svobodou přišla i nová hrozba2. Věk individuality je také věkem fenoménu pevně spojeného s pesimismem: deprese, nejvyššího projevu pesimismu. Zažíváme epidemii deprese, která má kvůli sebevraždám stejné množství obětí jako epidemie AIDS, jen je rozšířenější. Těžké deprese jsou v současné době desetkrát častější než před padesáti lety. Ženy jimi trpí dvakrát častěji než muži a onemocnění začíná průměrně o deset let dříve než v minulé generaci.

Donedávna byly akceptovány jen dva pohledy na depresi: psychoanalytický a biomedicínský3. Psychoanalytický pohled je založen na téměř sedmdesát pět let staré práci Sigmunda Freuda. Freudovy spekulace jen málo vycházejí z pozorování a hodně z autorovy představivosti. Freud tvrdil, že deprese je hněv obrácený proti sobě samému: pacient se pokládá za bezcenného a chce se zabít. Této nenávisti se učí už u matčiny sukně. Jednoho dne totiž matka dítě nevyhnutelně opustí, aspoň tak to dítě vnímá (odjede na dovolenou, zůstane někde dlouho do noci nebo si pořídí dalšího potomka). U některých dětí to vyvolává hněv, ale protože maminku příliš milují, než aby hněv namířily na ni, otočí ho proti přijatelnějšímu cíli – proti sobě (respektive proti té části svého já, která se identifikuje s matkou). Z toho se stane destruktivní návyk. Kdykoli opět dojde k opuštění, dítě se zlobí na sebe, ne na skutečného pachatele. Sebenenávist, deprese jako reakce na ztrátu, sebevražda – hezky to do sebe zapadá.

Podle Freudovy teorie není snadné se deprese zbavit. Deprese je produktem dětských konfliktů, které zůstávají nevyřešené pod tvrdými obrannými vrstvami. Jedině když tyto vrstvy prolomíme a vyřešíme dávné konflikty, sklony k depresi pominou. Freudovým receptem na léčbu deprese jsou dlouhá léta psychoanalýzy, tedy terapeutem vedené snahy najít v dětství onen bod, kdy jsme se na sebe začali zlobit.

Jakkoli je tato myšlenka v Americe (především na Man-
hattanu) oblíbená, musím říct, že je absurdní. Odsuzuje oběť k létům monologů o mlhavé minulosti ve snaze překonat problém, který by za pár měsíců zmizel sám od sebe. Ve více než devadesáti procentech případů je deprese epizodní: přijde a zase odezní. Epizody trvají tři až dvanáct měsíců. Tisíce pacientů podstupují tisíce sezení, přesto nebylo dokázáno, že by psychoanalýza na depresi zabírala.

Co hůř, staví pacienta do role viníka. Psychoanalytická teorie říká, že oběť si depresi přivodila kvůli svým charakterovým vadám. Chce mít depresi. Nutkání potrestat sám sebe pacienta motivuje, aby trávil nekonečné dny v melancholii a nejlépe vše ukončil, pokud to dokáže.

Nesměřuji svou kritikou k obecnému zavržení freudovského myšlení. Freud byl osvoboditel. Ve svých prvních pracích o hysterii – fyzickém postižení, například paralýze, které nemá fyzickou příčinu – si troufl zkoumat lidskou sexualitu a konfrontovat její temnější aspekty. Když však úspěšně vysvětlil hysterii působením odvrácené stránky sexuality, získal zároveň vzorec, který používal po zbytek života. Veškeré psychické utrpení prý vzniklo proměnou nějaké zlé části našeho já, a Freud tuto část hledal v samotných základech. Tento nevěrohodný předpoklad, který uráží lidskou podstatu, zahájil epochu, ve které bylo možné říkat všechno:

• Chcete mít sex s matkou.

• Chcete zabít otce.

• Představujete si, že by vaše novorozené dítě mohlo zemřít, protože v duchu chcete, aby zemřelo.

• Chcete strávit život v zoufalství.

• Vaše nejodpornější niterná tajemství jsou vaším samotným základem.

Slova použitá tímto způsobem ztrácejí kontakt s realitou, jsou odtržená od emocí a lidské zkušenosti. Zkuste něco takového říct ozbrojenému Sicilanovi.

Druhý, přijatelnější pohled na depresi je biomedicínský4. Biologičtí psychologové říkají, že deprese je nemoc těla. Vychází ze zděděného biochemického defektu – situovaného pravděpodobně do ramene chromozomu č. 11 –, který má za následek nerovnováhu chemických látek v mozku. Biologičtí psychologové léčí depresi léky nebo elektrokonvulzivní terapií („elektrošoky“). Jsou to metody rychlé, levné a celkem efektivní.

Biomedicínský pohled má na rozdíl od psychoanalytického zčásti pravdu. Některé deprese jsou očividně výsledkem špatné funkce mozku a do jisté míry jsou dědičné. Mnoho případů deprese reaguje (pomalu) na antidepresiva nebo (rychle) na elektrokonvulzivní terapii. Tato vítězství jsou však jen částečná a nemají jen pozitiva. Antidepresiva a elektrický proud procházející mozkem mohou mít nepříjemné negativní účinky, které většina depresivních pacientů nedokáže snášet. Biomedicínský pohled také bezstarostně generalizuje malý počet případů těžké vrozené deprese, která reaguje na léky, na úkor běžné každodenní deprese ovlivňující mnoho životů. Značná část depresivních jedinců svou nemoc nezdědila a neexistuje ani důkaz, že by se mírná deprese dala řešit léky.

A nejhorší je, že biomedicínský přístup vyrábí pacienty z lidí, kteří jsou v podstatě normální, a učí je závislosti na vnějších silách – lécích vydávaných benevolentním lékařem. Antidepresiva nejsou návyková v obvyklém slova smyslu, pacient po nich nijak nebaží, když jsou mu odebrána. Když je však přestane užívat, deprese se většinou vrací. Zdrogovaný pacient nemůže zásluhy za štěstí a schopnost normálně fungovat přičítat sám sobě; musí je přičíst pilulkám. Antidepresiva jsou dobrým příkladem naší přelékované společnosti, stejně jako uklidňující léky přinášející klid mysli nebo halucinogeny, které umožňují vidět krásu. V každém případě je řešení psychických problémů, jehož může člověk dosáhnout vlastními schopnostmi a činy, postoupeno vnějšímu vlivu.

Co když je většina případů deprese mnohem jednodušší, než si myslí psychiatři a psychoanalytici?

• Co když deprese není něco, co jste na sebe sami přivolali, ale prostě vás přepadla sama od sebe?

• Co když deprese není nemoc, ale extrémně špatná nálada?

• Co když nejste vězni minulých konfliktů? Co když je deprese ve skutečnosti způsobena stávajícími problémy?

• Co když nejste ani vězni genů a chemie v mozku?

• Co když deprese vzniká ze špatných závěrů, které děláme z tragédií a nepříjemností, jež nás v životě všechny potkávají?

• Co když deprese přichází, jen když máme pesimistické domněnky o příčinách nepříjemností?

• Co když se pesimismu můžeme odnaučit a získat schopnost dívat se na nepříjemnosti optimisticky?

Úspěch

Tradiční pohled na úspěch, stejně jako tradiční pohled na depresi, potřebuje předělat. Na pracovištích i ve školách se pracuje s předpokladem, že úspěch je výsledkem kombinace talentu a touhy. Když se nedostaví, znamená to, že chyběl talent nebo touha. Neúspěch se však může dostavit i v případě, kdy je talentu a touhy dost, ale chybí optimismus.

Už od školky se setkáváme se spoustou testů schopností – IQ testy, testy zralosti, přijímací zkoušky, maturity –, jež mnozí rodiče pokládají za tak důležité pro budoucnost dítěte, že dítěti platí kurzy a doučování. V každé fázi života by tyto testy měly oddělovat schopné od méně schopných. Talent sice dokážeme jakž takž změřit, je však nesmírně těžké ho zlepšit. Kurzy a knihy pro maturanty dokážou zlepšit výsledky, skutečný talent však nijak neovlivní.

Touha je něco jiného, tu lze podpořit snadno. Kazatelé nás nažhaví na spasení za hodinku nebo dvě. Chytrá reklama vytvoří během chvilky touhu i tam, kde nikdy neexistovala. Zaměstnanci se ze školení vracejí motivovaní a odhodlaní pracovat. Účinek je však prchavý. Planoucí touha po spasení uhasne, není-li stále rozdmýchávána, touha po určitém výrobku je zanedlouho vystřídána něčím jiným. Motivační školení zaberou na pár dní nebo týdnů a pak je potřeba je opakovat.

Co když je však tradiční pohled na úspěch špatný?

• Co když existuje třetí faktor, optimismus nebo pesimismus, který je stejně významný jako talent nebo touha?

• Co když můžete mít spoustu talentu i touhy, ale stejně selžete, protože jste pesimista?

• Co když se optimistům ve škole, v práci i při sportu vede lépe?

• Co když je optimismus naučená dovednost, kterou lze získat a uchovat si ji?

• Co když můžeme tuto dovednost vštípit svým dětem?

Zdraví

Tradiční pohled na zdraví je stejně děravý jako tradiční pohled na talent. Optimismus a pesimismus ovlivňují zdraví téměř stejně silně jako fyzické faktory.

Většina lidí předpokládá, že tělesné zdraví je čistě tělesná záležitost, určovaná konstitucí, návyky a pečlivým vyhýbáním se bacilům. Domnívají se, že konstituce je geneticky daná, i když správnou stravou, pravidelným cvičením, hlídáním cholesterolu, preventivními prohlídkami a používáním pásů v autě ji lze vylepšit. Nemocem se vyhnete očkováním, pečlivou hygienou, bezpečným sexem, vyhýbáním se nastydlým lidem, čištěním zubů třikrát denně a tak podobně. Když někomu selže zdraví, musel mít slabou konstituci, špatné hygienické návyky nebo na něho prostě zaútočilo příliš mnoho bakterií.

Tento konvenční pohled nebere v úvahu hlavní určující činitel – naši vlastní kognici. Tělesné zdraví je věc, kterou můžeme ovlivnit mnohem víc, než si myslíme. Například:

• Naše zdraví se mění podle toho, jak o něm smýšlíme.

• Optimisté se nakazí infekcemi méně často než pesimisté.

• Optimisté mají lepší zdravotní návyky než pesimisté.

• Imunitní systém nám funguje lépe, jsme-li optimisté.

• Existují důkazy, že optimisté žijí déle než pesimisté.

Deprese, úspěch a fyzické zdraví jsou třemi základními aplikacemi naučeného optimismu. Je zde však také možnost nového porozumění sobě samému.

Na konci této knihy poznáte, nakolik jste pesimističtí nebo optimističtí, a budete schopni změřit optimismus svého manžela nebo dětí, budete-li chtít. Dokonce si změříte, nakolik pesimističtí jste bývali. Zjistíte, proč vás postihuje deprese – běžná „depka“ i vážné psychické potíže – a co ji podporuje. Pochopíte, proč jste mnohokrát selhali, přestože jste měli talent i touhu. Osvojíte si nové schopnosti, které vám pomohou depresi překonat a zabránit tomu, aby se vrátila. Můžete tyto schopnosti využít, až budete potřebovat jejich pomoc. Stále přibývá důkazů, že vám to zlepší i zdraví. A co víc, budete se o tyto schopnosti umět podělit s lidmi, na nichž vám záleží.

Nejdůležitější je, že pochopíte novou vědu volní kontroly.

Naučený optimismus není znovu objevenou „mocí pozitivního myšlení“. Optimismus nezískáte „sluníčkovým přístupem“ ke všemu kolem sebe. Neznamená to, že si musíte do hlavy vtloukat samé pozitivní věci. Za léta výzkumů jsme ověřili, že pozitivní mantry mají malý efekt, pokud vůbec nějaký. Důležité je, co si myslíte, když selžete, a jestli použijete moc „ne-negativního myšlení“. Změna destruktivních myšlenek, jimiž se častujete při nepříjemnostech, které vám život klade do cesty, je podstatou optimismu.

Většina psychologů tráví život prací na tradičních kategoriích problémů: depresi, úspěších, zdraví, politických zvratech, rodičovství, pracovních organizacích a tak podobně. Já jsem se celý život snažil vytvořit kategorii novou, která v sobě má mnoho z těch tradičních. Události jsou pro mě úspěšnými či neúspěšnými příklady použití volní kontroly.

Když se na věci díváte takhle, svět vypadá jinak. Vezměme si zdánlivě nesouvisející řadu událostí: stále častější výskyt deprese a sebevražd; společnost, která povýšila naplnění osobních tužeb na právo; sebevědomí lidé jsou úspěšnější než ti bystří; lidé dostávají chronické nemoci v děsivě nízkém věku a umírají mladí; inteligentní oddaní rodiče vychovávají křehké rozmazlené děti; terapie, která léčí depresi pouhou změnou vědomého myšlení. Tam, kde by jiní tuto směs úspěchů a selhání, utrpení a triumfu viděli jako absurdní a nesrozumitelnou, já vidím jeden celek. Tato kniha následuje můj způsob myšlení.

Začneme teorií volní kontroly. Představím vám dva základní koncepty: naučenou bezmoc a vysvětlovací styl. Úzce spolu souvisejí.

Naučená bezmoc (nebo též bezmocnost) je kapitulace, únik, který pramení z víry, že nemá cenu cokoli dělat. Vysvětlovací styl je myšlení, jímž si vysvětlujete, proč se co stalo. Mění se jím naučená bezmoc. Optimistický vysvětlovací styl bezmoc zastavuje, kdežto pesimistický ji posílí. To, jak si události vysvětlíte, rozhodne, jak bezmocní, nebo naopak energičtí se budete cítit tváří v tvář nezdarům a krátkodobým porážkám. Váš vysvětlovací styl odráží „slova vašeho srdce“.

Každý z nás má v srdci slovo5, buď „ne“, nebo „ano“. Nejspíš intuitivně nepoznáte, jaké slovo žije v tom vašem, ale můžete to poměrně přesně zjistit. Brzo se budete moci otestovat a uvidíte, kolik v sobě máte optimisty a pesimisty.

Optimismus má důležité místo v některých, i když ne ve všech oblastech života. Není to všelék. Dokáže vás však ochránit před depresí, dopomůže vám k úspěchům, zlepší vám zdraví – žít jako optimista je celkově příjemnější. Pesimismus má ovšem také své místo, jak se dozvíte v pozdějších kapitolách.

Pokud testy ukážou, že jste pesimista, neznamená to, že je konec. Základní pesimismus není na rozdíl od jiných osobních vlastností pevně daný a neměnný. Můžete si osvojit schopnosti, které vás od tyranie pesimismu osvobodí a dovolí vám použít optimismus, kdykoli se vám zachce. Není úplně jednoduché tyto schopnosti získat, ale jde to. Prvním krokem je prozkoumat svět svého srdce. Ne náhodou je to také první krok na cestě k novému porozumění lidské mysli, na cestě, která se otevřela v uplynulém čtvrtstoletí – k porozumění, jak volní kontrola jednotlivce určuje jeho osud.

2

Jak se člověk naučí být bezmocný

Když mi bylo třináct, už jsem věděl jednu věc: kdykoli mě rodiče poslali přespat k nejlepšímu kamarádovi Jeffreymu, znamenalo to, že se stalo něco vážného. Když to udělali naposledy, moje matka, jak jsem později zjistil, byla na hysterektomii. Tentokrát jsem vycítil, že má problémy otec. Poslední dobou se choval divně. Obvykle byl klidný a rozvážný, přesně jak by podle mě otec měl být. Teď býval emotivní, někdy se vztekal, jindy plakal.

Když mě večer vezl potemnělými ulicemi obytné čtvrti v Albany v New Yorku k Jeffreymu, najednou se prudce nadechl a zastavil u obrubníku. Chvíli jsme tiše seděli, až mi řekl, že na minutu ztratil vládu nad levou půlkou těla. Slyšel jsem v jeho hlase strach a bál jsem se.

Bylo mu teprve čtyřicet devět, byl v nejlepších letech. Vyrůstal za hospodářské krize, takže ač byl jedním z nejlepších studentů na právech, raději si vybral bezpečnou práci ve státní správě, nechtělo se mu kvůli lepšímu výdělku riskovat. Nedávno se rozhodl pro první odvážný krok v životě: chtěl se ucházet o vysokou úřední pozici ve státě New York. Byl jsem na něj vážně pyšný.

Také jsem zrovna procházel krizí, první ve svém mladém životě. Otec mě na podzim vzal z veřejné školy, kde se mi líbilo, a dal mě na soukromou vojenskou akademii, protože to byla jediná škola v Albany, která posílala chytré žáky na dobré univerzity. Brzo jsem si uvědomil, že jsem jediný kluk ze střední třídy mezi bohatými chlapci, často z rodin, jež žily v Albany 250 let nebo i déle. Cítil jsem se odmítnutý a osamělý.

Otec zastavil u Jeffreyho před domem a já jsem se s ním rozloučil. Srdce jsem měl až v krku. Probudil jsem se brzo ráno hrůzou. Věděl jsem, že musím domů, že se něco děje. Vykradl jsem se ven a utíkal těch šest bloků k nám. Když jsem tam doběhl, zrovna snášeli po schodech nosítka. Na nich ležel táta. Zpoza stromu jsem viděl, že se snaží nést to statečně, ale slyšel jsem, jak sípavě říká, že se nemůže hýbat. Nevšiml si mě a nikdy se nedozvěděl, že jsem byl svědkem jedné z jeho nejhorších chvil. Následovaly tři mrtvice, po nichž zůstal ochrnutý a podléhal záchvatům sklíčenosti, nebo, kupodivu, euforie. Byl fyzicky i psychicky bezmocný.

Nevzali mě za ním na návštěvu do nemocnice a zpočátku ani do pečovatelského domu. Nakonec jsem se dočkal. Když jsem vešel do jeho pokoje, poznal jsem, že má stejně jako já strach z toho, že ho uvidím bezmocného.

Matka s ním mluvila o Bohu a o životě po smrti.

„Ireno,“ pošeptal jí, „já na Boha nevěřím. Po tomhle už nevěřím ničemu. Věřím jen tobě a dětem a nechci umřít.“

Takové bylo moje seznámení s utrpením, jež doprovází bezmoc. Pohled na mého otce v takovém stavu, který trval několik let až do jeho smrti, určil mou cestu. Jeho zoufalství jen zintenzivnilo mé nasazení.

Za rok jsem si na popud starší sestry, která vozila svému přemoudřelému bratrovi z univerzity učebnice, poprvé přečetl Sigmunda Freuda. Ležel jsem v houpací síti a listoval si v jeho Úvodu do psychoanalýzy. Když jsem se dostal k místu, kde mluví o lidech, jimž se často zdává, že jim vypadaly všechny zuby, hned jsem se poznal. Také jsem měl takové sny! Jejich interpretace mě uzemnila. Podle Freuda sny o vypadaných zubech symbolizují kastraci a vyjadřují provinilé pocity z masturbace. Snící má strach, že ho otec potrestá kastrací za hřích masturbace. Udivilo mě, že mě Freud tak dobře zná. Tehdy jsem netušil, že Freud, aby vzbudil ve čtenáři tento dojem, využil častého výskytu snů o zubech v době dospívání spolu s ještě častějším výskytem onanie v tomtéž období. Jeho vysvětlení zkombinovalo poutavou věrohodnost s dráždivými přísliby dalších odhalení, která budou následovat. V tu chvíli jsem se rozhodl, že chci strávit život kladením otázek jako Freud.

O pár let později, když jsem šel na Princetonskou univerzitu studovat psychologii nebo psychiatrii, zjistil jsem, že princetonská katedra psychologie nestojí za zmínku, kdežto ta filozofická je výtečná. Zdálo se mi, že filozofie mysli a filozofie vědy jsou totéž. Když jsem dokončil studium filozofie, pořád ještě jsem byl přesvědčen, že Freudovy otázky jsou správné. Odpovědi už se mi však zdály nevěrohodné a jeho metoda – odvážné vývody na základě několika případů – příšerná. Došel jsem k závěru, že věda může odhalit příčiny a následky psychických problémů, například bezmocnosti, jedině pomocí pokusů, a stejně tak může najít i léčbu.

Jako magisterský obor jsem si vybral experimentální psychologii. Na podzim roku 1964, kdy mi bylo dvacet jedna a v podpaží jsem si nesl ještě mokrý bakalářský diplom, jsem se ocitl na Pensylvánské univerzitě v laboratoři Richarda
L. Solomona. Toužil jsem být jeho žákem. Nejenže patřil k nejlepším vyučujícím teoretikům na světě, ale zabýval se také prací, kterou jsem chtěl dělat: snažil se pochopit základy duševních onemocnění pomocí extrapolace z přísně kontrolovaných pokusů se zvířaty.

Solomonova laboratoř se nacházela v budově Hare, nejstarší a nejponuřejší stavbě v kampusu, a když jsem otevíral rozvrzané dveře, bál jsem se, že vypadnou z pantů. Na druhé straně místnosti jsem zahlédl Solomona, vysokého hubeného a skoro holohlavého muže, ponořeného očividně v hlubokém zamyšlení. Ačkoli Solomon byl do něčeho zabraný, ostatní přítomní přímo panikařili.

Student z nejvyššího ročníku, přátelský a starostlivý Středozápaďan Bruce Overmier, mi ihned nabídl vysvětlení.

„To ti psi,“ řekl mi. „Nic nedělají. Něco se s nimi stalo. Takže nemůžeme dělat pokusy.“ Pak mi vypravoval, že u pokusných psů byly v uplynulých týdnech upevňovány podmíněné reflexy podle Pavlova6. Každý den byli vystavováni dvěma druhům stimulace, vysokým tónům a krátkým šokům. Tóny a šoky byly podávány společně, nejdřív tón, potom šok. Šoky nebyly nijak bolestivé, podobaly se ráně statické elektřiny, kterou někdy dostanete, když sáhnete na něco kovového. Psi si měli spojit neutrální tón s ránou, aby později, až zaslechnou tón, reagovali stejně, jako by přišel i šok, tedy strachem. To bylo celé.

Poté začala hlavní část pokusu. Psi byli umístěni do „dvoupokojové“ bedny, což byla (logicky) velká bedna rozdělená nízkou přepážkou na dva prostory. Výzkumníci chtěli vidět, jestli budou psi reagovat na tóny stejně, jako se naučili reagovat na šoky – přeskočením přepážky, aby jim unikli. Kdyby to udělali, znamenalo by to, že podmíněné učení se přenáší mezi různými situacemi.

Pes se nejprve musel naučit přeskočit přepážku, aby
unikl šoku; jakmile to uměl, mohl být otestován, aby se vidělo, jestli bude stejně reagovat i na tón. Mělo to pro něj být jednoduché. Aby unikl ráně, stačilo přeskočit nízkou přepážku v bedně. To se každý pes většinou rychle naučí.

Jenže tihle psi podle Overmiera jen leželi a kňučeli. Ani se nepokusili šokům uniknout. To samozřejmě znamenalo, že nebylo možné s pokusem pokračovat.

Když jsem Overmiera poslouchal a díval se na kňučící psy, došlo mi, že už nyní se stalo něco mnohem významnějšího, než co mohl přinést jakýkoli výsledek dokončeného pokusu: psi se v úvodní části experimentu náhodou naučili být bezmocní. Proto to vzdali. Tóny s tím neměly nic společného. Během upevňování reflexů pes dostal ránu bez ohledu na to, jestli skákal, štěkal nebo nic nedělal. Usoudil, „naučil se“, že nemá cenu se o cokoli snažit. Tak proč se vůbec pokoušet?

To mě omráčilo. Jestliže se pes může naučit něčemu tak komplexnímu jako marnosti svého počínání, máme tu analogii k lidskému chování, jež může být zkoumána v laboratoři. Bezmoc je všude kolem nás – mezi chudinou, novorozenými dětmi i nepohyblivými pacienty otočenými obličejem ke zdi. Mému otci bezmoc zničila život. Neexistovala však žádná vědecká studie bezmoci. Myšlenky se mi rozběhly: máme tu snad laboratorní model lidské bezmoci, který by se dal využít k jejímu pochopení a nalezení léčby, prevence, léků a porozumění, kdo je k ní nejnáchylnější?

Přestože jsem tehdy v laboratoři viděl naučenou bezmoc poprvé, hned jsem ji poznal. Jiní už ji viděli dřív, ale pokládali ji za nepříjemnost, ne za fenomén hodný dalšího studia. Můj život a zkušenosti – zřejmě hlavně dopad, který na mě mělo tátovo ochrnutí – mě připravily na to, abych poznal, co vidím. Mělo mi trvat dalších deset let, než vědecké komunitě dokážu, že psi nereagovali kvůli bezmoci, jíž se lze stejně tak naučit jako odnaučit.

Ačkoli mě tento objev motivoval, něco jiného mě zase deprimovalo. Studenti dávali elektrické rány, do jisté míry bolestivé, naprosto nevinným psům. Dokážu v laboratoři pracovat? ptal jsem se sám sebe. Měl jsem zvířata vždycky rád, zvlášť psy, takže představa, že bych jim měl ubližovat, i když jen trochu, mě znechucovala. Vzal jsem si na víkend volno a šel jsem se o svou pochybnost podělit s jedním vyučujícím filozofie. Přestože byl jen o pár let starší než já, považoval jsem ho za moudrého. Vždycky si na mě se svou ženou udělali čas a pomáhali mi řešit problémy a rozpory, jež patřily v šedesátých letech k životu vysokoškolského studenta.

Můj profesor studoval etiku a historii vědy a tím byly poznamenány i jeho otázky. „Marty, máš jinou možnost, jak bezmoc studovat? Co kdybys udělal případovou studii o bezmocných lidech?“

Třetí skupina žádné rány nedostávala.