Michael Weber 

Noční příběh 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Michael Weber, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1943-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1944-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Anno Domini 1754 

Troppau (Opava), 

Frei Hermersdorf (Svobodné Heřmanice), 

Groß Herrlitz (Velké Heraltice) 

Prolog 

Paměti bývalého jezuity Martina Barocha, opavské Slezsko 

„Ó nejlaskavější pastýři duše mé Kriste Ježíši! Děkuji tobě, že jsi tělem a krví tvou nejsvětější, svátostí a slovem tvým krmil a občerstvil mne. Budiž z toho tisíckráte zveleben, že jsi mne z rukou lotrů duše mé vytrhl, že jsi mne až posavád laskavě chránil, abych pekelným duchům v kořist věčnou nepřišel.“

(ANTONÍN KONIÁŠ, 

JEZUITSKÝ MISIONÁŘ A SPISOVATEL, 

1691–1760)

Já, Martin Baroch, jezuitský kněz, člen slavného Tovaryšstva Ježíšova (Societas Iesu), kazatel, misionář české provincie, jsem se takto a usilovně a s pokorou toho horkého až nesnesitelného léta 1754, za časů Její císařské Milosti Marie Terezie modlil slovy pátera Antonína Koniáše, abych se nedostal do osidel zlých sil, jež se protivily vůli Boží a sváděly nebohé smrtelníky. Tehdy sotva pětadvacetiletý zapálený mladý fides defensor (obránce křesťanské víry) narozený na území zemí Koruny české, člen opavské jezuitské koleje a ovládající německý i český jazyk, stal jsem se svědkem řádění neznámých sil a nadpozemských hrůz, krve, činů a zločinů smrtelníků, jež zasáhly mnoho lidí. Desetiletí jsem mlčel, ani slovem se nevracel ke svým vzpomínkám. Tisíckrát pozdě večer přicházely myšlenky, děsivé obrazy do mé mysli, snové příšery, nehmotné, nevábné, ale usilovná modlitba se mi stala ochranným štítem. Netěší mě, že jsem se přímo účastnil případu vampyrismu, magia posthuma, posmrtné magie. Svědci mlčí, na listiny sedá prach, čas odsouvá vše do věčného zapomnění. Strach zůstává.

V srpnu jsem se vydal se starším páterem Ignácem Zinnerem, obdivovatelem antických literárních i filozofických velikánů, znalcem litterae humaniores (humanitních věd), zdatným, usměvavým asi padesátiletým mužem na obvyklou přátelskou vizitaci do kláštera ve Velkých Heralticích. Páter Ignác, můj starší bratr, ve mně, jak mi sdělil, nalezl bratrské zalíbení a spřízněnou duši. A tak mě rád zasvěcoval do všeho svého konání a svým mimořádným vzděláním a intelektem mi otevíral tajuplné truhly svého myšlení a provázel mě v labyrintu velkolepého jezuitského řádu.

„Bratře Martine, jste jako můj syn – kterého nemám…“ pohladil mě jeho laskavý, konejšivý hlas.

Nyní jsme dorazili na bývalý zámek Velké Heraltice, rozsáhlý objekt zastřešený mansardovou střechou se zděnými vikýři, nyní již několik desetiletí klášter, majetek cisterciáků. V roce 1694 prodal Jiří Štěpán, hrabě z Vrbna a Bruntálu, panství velehradskému klášteru, kde sídlí cisterciáci. A milí bratři cisterciáci, jejichž majetek byl ohromný, neboť jen ve Slezsku vlastnili dvacet sedm obcí, počali zavádět nové pořádky. Sepsal se nový rozsáhlý urbář (sumární výčet povinností poddaných pro každou ves či rychtu), rok od roku se zpřísňovaly požadavky a církevní vrchnost byla přísnější než světská. Kdo by se řídil pokynem „miluj bližního jako sebe sama“? Moc a peníze. Velehradští cisterciáci neuznali výsady místních svobodných sedláků a nutili je k poddanství a to zapříčinilo hodně zlé krve. Nepokoje už trvaly téměř devět let a vedl se dlouhý soudní spor svobodných usedlostí, které se bránily nátlaku mnichů. Do čela vzdorujících sedláků se postavil hrdý rychtář Andreas Eschickh z Velkých Heraltic. Byl nedávno uvězněn v zámecké věži, aby jeho vzpurná rebelantská duše zkrotla. Jeho pole pomohli obdělávat ostatní osadníci, a tak projevili solidaritu s uvězněným.

„Amici, diem perdidi? Příteli, proč jsi přišel?“ uvítal nás, nezvané hosty, opat kláštera Antonín Hauk na zámeckém nádvoří.

Neočekávali jsme, že nás přivítá s otevřenou náručí. Dovedl být mrzutý a hněvivý, stravovaný starostmi o chod svého klášterního „sídla“ a dokončovacích prací na stavbě místního farního kostela, který před léty vyhořel zásahem blesku. Neustále si pod vousy tiše říkal: „Jezuité jen chodí, káží, vedou učené disputace, ale my cisterciáci pro Krista dřeme do úmoru…“

„No tak, no tak, vzácný příteli. Co tak zhurta? Je snad špatný den? Sněží, prší, vichřice doráží? To mě vítáš slovy Ježíše k Jidášovi, který přišel, aby ho vydal na hoře Olivetské?“ zazubil se Ignác s úsměvem na nerudného muže.

„Starosti, starosti, drahý Ignáci. Ale když už jste u nás, nebudu mlčet. Nejprve mám pro vás několik libri prohibiti. Můžete si je odnést do vaší bibliotéky. Ano, jsou to německé protestantské zakázané tisky z Vratislavi a práce o nejhorší magii a čarodějnictví a měly by se spálit nebo navěky uschovat, ale ty si je jistě rád prolistuješ. Zabavili jsme je, predikanty nechali zpráskat a z kláštera musí ten hanebný plevel zmizet!“ rozohnil se malý holohlavý opat. Zatímco jsme si povídali, procházeli jsme terasovitě uspořádanou zahradou s květinovým a ovocným sadem.

Opat Hauk zavedl chov vykrmených bažantů a nádherných pyšných pávů.

„Bratře opate, ale to není jistě vše, co tě tíží?“ odtušil můj druh.

„Kromě toho, že mi kradou víno a pivo a někteří mniši jsou nestřídmí? Na koně bych vzal bič, ale na tu holotu kolem sebe? Potíže s tajnými nekatolíky, odpírači a zatvrzelci. K tomu ten Hermersdorf… Je toho dostatečně, že by to sotva unesl Sisyfos,“ postěžoval si.

„Myši jsou všude a žádný klíč jim neodepře jejich spižírnu a hodokvas!“ zasmál se páter Ignác.

Opat Antonín nás během rozhovoru uvedl do prostorné síně s klenutými stropy, usadil nás a nabídl občerstvení.

„Lothare, dones rakouské víno, dobrý ročník, pro znalce. Hosté jsou horkem žízniví,“ upozornil vysokého mladého muže, klášterního správce, který se ujal role číšníka.

„Tempora labuntur tacitisque senescimus annis. Čas plyne a tichými léty stárneme. Zrajeme jako moselské. Pověz, Antoníne, proč jste jali nepokojného Eschickha?“ vyzvídal páter Ignác.

„Kdo ti žaloval?“ udiveně se dotázal opat.

„Nikdo. Když jsem dorazil do Heraltic, potkali jsme jeho ztrápenou ženu, na jeho poli se lopotí cizí, a tak mi to bylo jasné.“

„Na hrubou palici hrubá záplata!“ ohradil se opat.

„Ale dobrým slovem a přesvědčováním stvoříš zázraky. Stejně jako náš Pán,“ mínil Ignác.

Opat, aby odvedl řeč od nepříjemného tématu, nám ukázal svůj nový „úlovek“. Jako uměnímilovný člověk se pochválil krásnou kopií rytiny německého malíře Albrechta Dürera Rytíř, smrt a ďábel.

„A jak tvůj chráněnec, jak si vede?“ ukázal opat na mě.

„Výtečně, kostel svatého Jana Křtitele i u svatého Jiří v Opavě je během jeho jadrných českých kázání zaplněn do poslední lavice. Zejména srdce žen bijí pro mého mladého přítele jako zvony a pak se rády vracejí do našeho chrámu. O jeho latinské liturgie, požehnání, zpovědi a katecheze je rovněž nebývalý zájem. Mladá tvář, působivý úsměv a oheň v hlase slaví,“ chválil mě můj starší přítel.

„A to je dobře, velmi dobře. Hůře u nás na vesnici, kde se drží nečistá pověra, protestantská faleš a dubové palice.“

„Slíbil jste mi zakázané čtivo, příteli…“

„Slíbil a rád předám!“

Pozdravili jsme se s proboštem Norbertem Ximenem a přešli do opatské bibliotéky se stovkami starých tisků a pergamenových lejster, v níž ležely na stole dva precizně zpracované globusy zeměkoule s oceány. Na stěně rozlehlý obraz s krvácejícím, ukřižovaným Pánem. Iesus Hominum Salvator. Ježíš, spasitel lidstva. Poklonil jsem se mu a pokřižoval se. Opat nás obdaroval tuctem prokletých tisků, kodexy plnými Antikrista a jednou knihou prolezlou jansenismem. Věděl jsem stejně jako on, že zvídavý Ignác Zinner se v protestanském blouznění a heretických jedech vyžívá a rád v nich bádá.

„I v nich nalézám spoustu moudrosti. Protestanta Komenského bych nezatracoval. Učme se od protihráčů,“ říkával mi páter Ignác a dovolil, abych se také ponořil do hereze, a tak se očistil. V naší diskusi o textech jsem pak poznal vítěznou sílu římského katolicismu a zavrhl všechny šalebné bludy.

„Milý opate, příteli, ještě jste nám chtěl svěřit něco dalšího?“ udeřil pojednou na kovadlinu pravdy páter Ignác.

„A co myslíte, drahý Ignáci?“ zarazil se překvapený opat Antonín Hauk.

„Co se děje ve Frei Hermersdorf, Svobodných Heřmanicích?“ pohlédl mu zpříma do očí páter.

„Není možné, abyste něco slyšel… Zapřísahal jsem je!“ vykřikl zděšeně opat a zarazil se.

Pater Ignác byl skromný, mimořádný muž vysokého intelektu, avšak také lstivý lišák, hloubavý a neústupný protivník, všemi mastmi posvěcený, důvtipný a vítězný. Vytušil, že se děje něco nekalého.

„Podkoní šeptá o Hermersdorfu, vy sám jste dnes vzpomenul tuto vesnici již několikrát, na stole máte o ní zápisy k prostudování. Faráře Metznera jsem spatřil ve starostech. Není složité se dovtípit, že není vše v pořádku,“ poodhalil Ignác.

„Čtete mé myšlenky? Veritas…“ zasekl se opat Antonín.

„Veritas vincit. Pravda vítězí,“ dořekl páter Ignác.

„Ano, budiž. Jen já a heraltický farář Johann Metzner o tom víme. Chtěl jsem to utajit.“

„Ale staré vesnické báby, ty to roznesou,“ doplnil ho páter.

„Zajisté. Obáváme se, že ve vsích vypukne hysterie. V Hermersdorfu, tvrdí to někteří vystrašení místní, se objevila podivná noční zjevení, strašidla, smrtící vampýři. Předvoj vojsk Satanových. Sám zvažuji, zda těm řečem přikládat vážnost.“

„Rozhodně, z malé jiskry vznikne neuhasitelný požár,“ zvážněl páter Ignác a pohlédl na mě.

Když jsme pak zůstali o samotě, řekl:

„Crebrones non irritandi. Není dobré dráždit sršně. Zjistíme si vše sami. Milý opat Hauk ví mnohem více, než je ochoten nám prozradit. To jsou ti naši cisterciáci. Zhlížejí se ve středověkém myšlení a mystice, na rozdíl od našeho Tovaryšstva, jež zkoumá a hledá vědecká zdůvodnění pohybu světa a toho, co nás obklopuje. Drahý Martine, budete mi nápomocen?“

„Vždy s vámi, pátere Zinnere!“ řekl jsem.

(Omnia) Ad maiorem Dei gloriam. (Všechno) K větší slávě boží.

Tím to všechno začalo. Fiat voluntas tua. Staň se vůle tvá.

Noční příběh. Stará pověst, kterou si šuškali hermersdorfští 

(1. část, 1690–1731) 

Marianna pocházela z dolnorakouského městečka Retz, narodila se léta Páně 1690. Mnoho se o jejím dětství a mládí neví. Odmala žila upřímnou vírou, modlila se před krucifixem, nosila růženec. Naučila se číst i psát.

Její rodina nebyla sice příliš zámožná, ale vypráví se, že její babička i maminka ovládaly umění léčit, věštit události budoucí, zahánět mor i smrt, a tak rodina rozhodně netřela bídu a nikdy nebyla o hladu. Znaly speciální recepturu a tinkturu, kterou si vyráběly podle staré rodinné tradice, již dědila dcera po matce. Dokonce měly i mast na vyhnání domácích skřítků! Balzám proti ječnému zrnu z jejich rukou léčil. Dáme tam česnek, cibuli, víno, trochu volské žluči, vše smícháme v mosazné misce a necháme devět dnů stát. Páchnoucí, pálivá a zázračná směs je na světě. Jejich královnou zdraví v tekutinách a balzámech se stala třezalka.

„Všechno, po čem šlapeme, je Pánembohem stvořeno k užitku. A tak jsme svůj život zasvětily bylinkaření, abychom pomohly nemocným lidem,“ říkávaly ženy.

Mladá Marianna byla zvídavá, učenlivá a naučila se vážit si plevele, který roste u cest a na loukách, a v jejích rukou, posvěcených Bohem a pevnou vírou, se rodila pozoruhodná léčiva, jež uzdravovala a ochraňovala. Kořen pampelišky, mladá kopřiva, svízel, komonice, třezalka, rozrazil, heřmánek, šalvěj, meduňka, kozlík. Mandragoru – „hexenkraut“, tedy čarovnou bylinu, která byla součástí „nápojů lásky“, nacházela pouze pod šibenicí, kde ukápla moč či semeno oběšence. Desítky bylin znala a odzkoušela, až si jí místní všimli – tajuplné, odtažité dívky – a nazvali ji krásnou čarodějnicí. Dokázala léčit, věštit, zaříkávat. A začali se jí bát. Obávali se uhranutí od čarodějky. Byla jiná.

„Střezte se jí! Tančí s ďáblem!“

Bůh jí totiž nadělil ještě jeden velký dar – krásu tváře i těla. Byla velmi jiná. Po nocích za úplňku nahá tančila v lesích, na paloučku, u studánek, později se svými družkami, s mladými čtrnáctiletými dívenkami, jako víly z maminčiných pohádek, a uléhaly do mechů pod kapradím, slastně unavené. Mladíci z okolí po nádherné šestnáctileté krásce pokukovali, toužili po ní, sváděli ji a byli drze neodbytní. Mnohé odbyla a jen málo poznalo žár jejího hbitého svůdného těla se štíhlým pasem a žensky nalitými ňadry. A její oči, její rty, její vlasy!

Jenže být chytrý, pěkný a úspěšný je nebezpečné. Pro ženy, které léčí z darů přírody, nemají doktorské lejstrum, neposvětí vše místní církev a všude se mocně vzdouvá lidská závist a zášť, nevede tudy jen cesta k úspěchu a radosti. Marianna studovala starodávnou lidovou magii. Když dvakrát jasnovidně odhalila místní zloděje, nečekaně zemřel pacient na nemoc, na kterou ho neléčila, a sama byla označena za travičku zplozenou z pekla, nejhorší hexen, nezbývalo jí, než z domova utéct. Spáry inkvizice se již po ní dychtivě natahovaly.

„Žena závadná, žena hříšná, žena Satanova,“ naznali muži kléru.

Vydala se do Čech. Přidala se k felčarům a ranhojičům ve vojsku, doučila se spoustu nových dovedností. Jak léčit zlomeniny, jak ošetřovat střelné rány a následky války. Snižovat horkost těla, tlumit bolest, rozdávat naději a dobré slovo. Měli ji rádi. Málo mluvila, ale pomáhala, mlčenlivá, pracovitá, zachraňující. V koutě se modlila za spásu a duši raněných a umírajících. Pater Noster, Ave Maria, Credo. „Ta, jež plaší smrt“, sebevědomá vojanda Marianna byla pozoruhodná divá žena, vášnivá, plná života i úsměvů. Rajtovala na koni lépe než mnohý chlap, její dlouhé havraní vlasy plály ve větru, střílela přesně, milovala dychtivě, nespoutaně, nenáviděla k smrti. Který kyrysník jí chtěl záludně ublížit, toho pak ovládl svíravý strach. Vládla mocným čarám a noční magii, byla paní stínů, zaklínaní a temných kouzel.

Uprostřed válečné vřavy se do sličné dívky zakoukal třicetiletý dragoun Leopold Michelman a ona svolila, aby se po čase stala jeho ženou. Milovala ho.

„S Evženem za Boha a za vlast! Vítězství, nebo smrt!“

Marianna i Leopold šli na Turka! 5. srpna 1716 slavný vojevůdce Evžen Savojský v těžké bitvě zvítězil u Petrovaradínu nad trojnásobnou tureckou přesilou, a zachránil tak křesťanskou Evropu. Třicet tisíc Turků včetně velitele janičářů a temešvárského paši zůstalo ležet na bojišti. Zbytek armády bezhlavě prchal k Bělehradu. Když zvěst o bitvě doletěla do Říma, svatý otec přikázal na oslavu nad pohany zvonit ve všech kostelích a princi Evženovi jako ochránci křesťanstva poslal darem ozdobný klobouk a drahocenný meč.

Dobře se jim dařilo. U vojska v regimentu pod velením generálwachtmeistra hraběte Hamiltona byla jistá a zaplacená práce. Spousta práce, spousta válčení, cvičení, manévrů a útoků. Velkovezírova vojska byla po velkém úsilí poražena a 17. srpna 1717 Bělehrad konečně kapituloval. Tehdy nešťastný Mustafa paša nařídil nad pevností vyvěsit bílý prapor a otevřít městské hradby. Velké vítězství Rakouska, Její katolické Císařské Milosti Karla VI. Ale v polním lazaretu na rakouské břehu Dunaje ležely stovky raněných a umírajících vojáků ve stanech a na široké louce a trpěli. Lékaři, ranhojiči a markytánka Marianna, jejich starostlivý anděl, čistili a obvazovali těžké krvácející střelné, sečné a bodné rány, ostrými pilami odřezávali roztříštěné končetiny a vypalováním zastavovali krvácení. Odevšad se ozývaly bolestivé vzdechy, srdceryvný křik a žalostné volání. Mrtvé hrobaři shazovali do vyhloubených širokých jam a zasypávali vápnem.

Život je křehký, smrt velmi mocná.

S vojskem odešli do kasáren do Prahy, pak si tady nalezli bydlení. Manželům Michelmanovým se postupně narodili tři synové – Johann, Jakob a nejmladší Carl, zdatní a silní. Ze všech neduhů je čarodějná Marianna vyléčila. Jiné děti v okolí umíraly na zlé nemoci, jen její byly záhy čilé a živé. Jaké ochranitelské kouzlo přivolala na svoji rodinu? Závist a nepochopení je věčné. Stále vyráběla tajné zázračné tinktury a léčivé masti, zaklínala, modlila se, Boha se dovolávala. Byla dobrou římskokatolickou křesťankou? Do kostela pravidelně a s pokorou docházela, účastnila se prosebných procesí chodících k matce Boží na Vyšehrad a modlících se za odvrácení hněvu Božího, aby hlad skončil, církevní svátky světila, ďábla se štítila.

„Ať vystoupí k tobě, Pane, modlitby naše,“ říkala.

Léta Páně 1729 papež Benedikt XIII. svatořečil Jana Nepomuckého, což vyvolalo v Praze a v celých Čechách hodně náboženské radosti a velkolepé slavení. Rok nato Mariannu postihla strašná rána, zemřel její dobrý a starostlivý manžel Leopold, když ho srazil kočár jednoho šlechtice. Smrt ani mocné čáry nezaženou! Bylo to pro ni i pro děti těžké období smutku a osamění. Ale věrný druh a bývalý spolubojovník Wenzel Saliger se po smrti přítele ujal jeho ženy i dětí a postaral se o ně jako o vlastní. Byl o devět let mladší než Marianna, ale ona, ač již dosáhla čtyřicátého roku svého věku, vypadala díky svým kouzelným přípravkům a lektvarům mladistvě, jako zdravá třicátnice. Nemilovala ho, ale vážila si ho pro jeho upřímnou čestnost, byl to dobrý, poctivý chlapík, rázný a upřímný. Svatbu měli tichou a malou, hostů pomálu, jen samí vysloužilci. Marianně se s Wenzelem žilo dobře.

„Trocha lásky je více než hodně peněz,“ tvrdila.

Náhle onemocněl movitý pražský čalouník Giovanni Baronsini a měl už na kahánku. Nejprve došel místní lékař a pak, když nebylo pomoci a jeho poslední chvíle se kvapem blížila, poslali pro kněze, který mu udělil poslední pomazání. Smrt měl na jazyku. A odkázal většinu majetku církevnímu řádu, neboť potomků neměl. Přesto se služebná ještě opovážila poslat pro léčitelku Mariannu, o níž slyšela, že svým léčením koná divy.

„Nechte nás nyní o samotě. A přineste mi tři posvěcené svíčky hromničky!“ přikázala a dala se do díla.

Co se pak dělo, jak chorobu zaklínala a jak mocné síly přivolala, se neví. Ale do týdne bohatec zázračně obživl a zahrnul ji dary a chválou. Tehdy sousedé zneklidněli a pochopili, že podivná Marianna „mrtvé oživuje“, s peklem si notuje, a začali se jí vyhýbat. Které démony vyvolala? V tom nemůže být Bůh! Zvěsti roznesl čalouníkův zpovědník, jehož klášteru se uzdravením mecenáše vzdálilo slíbené dědictví. Zlá kleveta se šířila rychlostí blesku a podezření přivolávalo nebezpečí.

„Odejdeme z Prahy. V mém rodném domě v Hermersdorfu nám bude líp. Je tam můj starší dobrý bratr Paul, nyní dědičný rychtář, se svojí novou ženou Annou Rosinou a mladší bratr Michael, dosud svobodný. Usadíme se na Paulově rychtě, je dost velká i pro nás. Však nějaké tolary mám jako vysloužilec také našetřeny. Dobře bude,“ rozhodl se tehdy její muž Wenzel.

Jako by tušila, že se jednou vrátí, větší část svého bohatství tajně ukryla ve skrýši v hostinci U Černého orla a nikomu o tom neřekla. Člověk nikdy neví, co bude.

„Utíkejte, chystají se na vás! Pospíchejte!“ varovali je dobří lidé.

Na konci ledna roku 1731, během hustého sněžení a mléčné odpolední mlhy, za nepříjemného štiplavého mrazu, se přiblížili do Wenzlova rodného Frei Hermersdorfu. Cesty dlouhé a nekonečné, po okolí jen samá políčka, jen dlouhé protáhlé lány a lesy, žádné město, jen titěrné vesničky, nikde ani živáčka, jen samá nehostinná slezská pustina sužovaná větry a štiplavým chladem. Marianna, která si již zvykla na velkou Prahu, nekončící tep a ruch velkoměsta, množství lidí, řemesel a krámů, si uvědomila, že v jejím životě nastala změna. Povoz pomalu sestupoval do chladného ponurého údolí úzce sevřeného protáhlými kopci. Rozprostřela se před nimi vesnice, skrytá, uvězněná, s vlastním ponurým světem, nuznými staveními a svéráznými místními lidmi.

„Vítej, bratře, doma. Srdečně vítám i tvoji novou rodinu, jako by byla i má vlastní,“ upřímně Wenzla objal rychtář Paul, vysoké rozložité selské chlapisko, majitel rozsáhlého statku, polí a luk. Dorazil i mladší Michael a unaveně se na ně díval svýma kalnýma očima. Marianna z něj cítila zápach kořalky a laciného kuřiva. V místnosti byly rozžaty hromničky za budoucí dobrou úrodu. Nesmí být hlad, hlad je mocný nepřítel.

Tak přišla bylinkářka a léčitelka Marianna a její tři malí synové do Hermersdorfu. To byl prvopočátek našeho velkého příběhu, na jehož konci se objevily děsivé „vampýrské zrůdy“.

Noční posel. Ten, který se zjevuje po půlnoci 

Paměti bývalého jezuity Martina Barocha 

Horké léto léta páně 1754 

„Dopřej, Bože, modlitbě mé sluchu, neskrývej se před mou prosbou. Věnuj mi pozornost, odpověz mi, lkám a sténám, zmateně se toulám, neboť nepřítel mi spílá, svévolník mě tísní, chtěli by mě zlomit ničemnostmi, štvou proti mně plni vzteku. Srdce se mi v hrudi svírá, přepadly mě hrůzy smrti, padá na mě strach a chvění, zděšení mě zachvátilo.“

Žalm 55 

Já, Martin Baroch, jezuitský kněz, řeholník a člen slavného Tovaryšstva Ježíšova (Societas Iesu), budu nadále vyprávět o tomto podivuhodném a děsivém případu. Můj přítel a starší bratr Ignác Zinner si promluvil s heraltickým farářem Johannem Metznerem o případu, jenž tížil jeho věčnou duši. Zprvu nám nechtěl vyklopit, co již svěřil opatovi, a vykrucoval se.

„Báby říkaly, vesničtí balíci tlachají, nevzdělaní poddaní žvaní hlouposti. U kořalky a piva se toho vypoví. Ale to jste nechtěli slyšet, páni jezuité?“ snažil se nás odradit.

„My si to ovšem rádi poslechneme, milý bratře. Náš dobrý lid má zdravý selský rozum – takže nic hloupého to jistě nebude,“ zarazil ho páter Ignác.

„Nechci šířit hysterii,“ zvážněl farář.

Velmi opatrně, a přitom se stále omlouval, že nemíní šířit bludy a netouží sednout na lep hloupým klepům a povídačkám, nechce, aby se na olomoucké konzistoři o něm šířilo, že je fantasta, zpátečník a naiva, se rozvyprávěl. 18. července měl v Hermersdorfu noční zjevení sedmnáctiletý Joseph Bartel, následující noc Marjana Blashkin, stará padesát let. Během těchto nočních nepokojů k nim přicházela před rokem zesnulá „Hermersdorfer“, „heřmanická“ Marianna Saligerin, bylinkářka a léčitelka, žena, která uměla vyrábět různé tajemné masti a lektvary z bylin a lesních plodů, kterými pak léčila lidi i zvířata. Lidé to však nepovažovali za léčení, i když to mělo pozitivní účinky, ale spojovali to s ďáblem. Byla proto nechvalně proslulá jako čarodějnice. Mrtvá se místním zjevovala jako živá, ale ti měli i jiné strašidelné přeludy, které je po nocích pronásledovaly, děsily a nedaly jim spát. Tyto jevy začínají sužovat nejen Hermersdorf, jak se farář doslechl, jsou již hlášeny i z jiných vesnic panství, a tak se nákaza „magia posthuma“, posmrtná magie neklidných zemřelých, kteří po smrti nenacházejí klidu a vstávají z hrobu, rdousí, zaléhávají spící živé a pijí krev, šíří. Během nedávné doby neočekávaně zesnulo velké množství lidí, včetně mladých a zdravých. Umírají malé děti. Šíří se strach z noční mory. To je nadělení! V kraji se nám rozmohla nečekaná vampýrská hysterie! Vesnicemi obcházel strach, tíseň a smrtelná úzkost vstoupila do všech obydlí s příchodem večera. Jen plameny svící odháněly děsivé stíny.

Nastoupili jsme do bryčky, která nás očekávala před klášterem, a vypravili se směrem k Hermersdorfu.

„Necháme se vysadit na kopci, před vsí. Do vesnice již dojdeme po svých. Nechci, abychom vypadali pansky. Sám jsem vyrůstal v nedostatku a hlad mě doprovázel celé mé dětství,“ řekl mi během jízdy skromně páter Ignác a já jsem přikývl.

Ves Hermersdorf, česky Svobodné Heřmanice, sestávala asi ze sto dvaceti domků, většinou zděných se střechami z břidlice, stál tady jeden větrný mlýn (neboli Čertův mlýn) a starý dřevěný kostel Nejsvětější Trojice s věžními hodinami, který však byl v chatrném stavu, a kolem něj malý hřbitov.

Jak Ignác řekl, stalo se. Pěšky jsme procházeli jako poutníci přes vesnici a nechali se zdravit.

„Pochválen buď Ježíš Kristus.“

„Až na věky.“

Naše přítomnost vzbudila pozornost místních. Jedni pracovali a okopávali svá políčka, jiní napájeli a krmili dobytek, po lukách a zahradách se pásli koně, krávy, ovce, kolem stavení se na dvoře proháněly husy, slepice, kohouti, psy, kočky, bylo slyšet kvičení prasat a zvuky dobytka z chléva. Ve vsi bylo několik sedláků, zahradníků, domkařů, hoferů a svobodných dvořáků. Kromě roboty tížily zdejší lid všelijaké přísné dávky a poplatky, vybírané v penězích nebo ve zboží, ale i nové císařské daně, které vybírala vrchnost.

„Páni už jdou, jedna noha za druhou, kožich vám vyklepou!“ pobrukoval si, když nás spatřil a pak i doprovázel místní prosťáček, chlapík s hrbem, v zalátaných šatech a s neupravenou kšticí.

„Omluvte ho, ctihodní otcové. Je to jen neškodný místní blázen Floriánek,“ uvítal nás hermersdorfský rychtář Paul Saliger a zval nás k sobě na občerstvení.

„Páni jdou a zadek vám zmalujou,“ slyšel jsem z dálky „bláznovu“ říkanku.

„Pochválen buď Ježíš Kristus! Přišli jsme vás posilnit zbožným slovem a zpovídat. Co u vás nového?“ zeptal se páter Ignác.

„Máme parné léto. Chtělo by to déšť,“ postěžoval si hospodář při pohledu na blankytnou oblohu.

Ze stájí od koní vyšla mladá, pěkně rostlá dívka a pozdravila nás.

„Moje dcera Catharina, brzy se bude vdávat,“ prohlásil hrdě Saliger.

Jakmile jsme mu objasnili účel naší návštěvy, rozmluvil se o problému, který sužuje jeho lidi. Ihned nám potvrdil slova heraltického faráře. Doplnil ještě navíc několik podrobností a vyprávěl o své rodině, která zatím touto pověrou naštěstí nebyla sužována.

„A kdo je ona nebožka, která se zjevuje místním ve snech neboli během nočního neklidu?“ vyzvídal můj přítel.

„Jedná se o Mariannu Saligerin, zesnulou ženu mého mladšího bratra Wenzela. Zemřela minulý rok a dlouho byl klid, až nyní. Byla to místní léčitelka, vědma a lidé ji nazývali tyrolskou čarodějnicí,“ řekl nám a vyprávěl, jak si jeho bratr, vojenský vysloužilec, přivedl na rodinné hospodářství tuto prapodivnou ženu, a bylo na něm vidět, že ji neměl v oblibě.

Nařknutí, že mrtvá vstává po nocích z hrobu a přichází k živým, aby se živila na jejich spánku a vysávala z nich krev i život, byla velmi závažná a zatím neprokázaná. Zavánělo to pověrou vampyrismu, která již ve Slezsku za několik desetiletí mezi prostým lidem zapustila hluboké kořeny. Lid se už štítí i černých koček, černých psů a vran.

Uklidnili jsme rychtáře a navrhli, že zasažené domy by měl farář požehnat, sousedé by měli mít talismany proti nečistým silám, poctivě se mají modlit a především řádně docházet na mše do kostela a zpovídat se. Čas ukáže, zda se nejedná jen o těžké noční sny, které pominou.

„A co ti mrtví, které mora usmrtila? V okolí máme o dvacet zesnulých navíc, velebný pane,“ zdůraznil rychtář.

Rychtář nás kousek doprovodil po vesnici a vyprávěl. Jednomu místnímu pohrozil, druhého okřikl, starou ženu na zápraží pozdravil, dětem na dvorku vyhuboval.

„To je kovář Matthias Saulich, Matyáš, drzý chlap. Mluví proti klášteru a buntuje lidi proti robotě. Mám s ním stálou potíž. Je to mladší bratr jakartovického mlynáře Bartha Saulicha, o kterém se říká, že je tajný protestant a rozšiřuje zakázané knihy,“ řekl Paul, jakmile jsme prošli kolem místní kovárny, kde zručné mladé chlapisko okovávalo krásného koně.

„Georg Berger, bohatý sedlák, ale špatná duše!“ ocenil svého místního souseda a ani se spolu nepozdravili.

Pod kostelem jsme potkali usměvavou mladou ženu s pěknou tváří a s nůší na zádech, která nás uctivě pozdravila a uklonila se.

„Markéta Luthini. Něco vám řeknu. Další taková čarodějnice jako zesnulá Marianna. Povídá se, že kouzlí, však se také s mrtvou Mariannou spřáhla, naučila se u ní podivné černé magii, jako by byla její dcera. Markétu donutili, aby si vzala starého vdovce, místní mu říkali Starý Frantz. Dcera jim ještě jako malá umřela a vynucené manželství jim stejně neklape, Starý Frantz je dost nemocný a o mladou Markétu se zajímají místní chlapi. Už pohledem je svádí,“ posteskl si.

„Vesnice je v ohrožení. Přichází k nám noční mora, přivede dušnost na plících, bolesti, horkost a následuje smrt.“

Aby svá slova o závažnosti situace podpořil další historkou, svěřil se s ještě bizarnější pověstí, nad níž rozum vskutku zůstával stát.

„Náš bláznivý Floriánek nedopatřením usnul na hřbitově, pomáhá totiž kopat hroby. Chodí také s rohem po nocích jako ponocný a hlídá požáry. Probudil se po půlnoci a spatřil tehdy, jak z hrobu stoupají podivné světelné stíny. Jako pára z něj pronikala mrtvá zlá duše, aby se posílila na krvi živých, při cestě domů pak viděl, jak po polích jede divoký velký jezdec, celý září jako v plamenech, z tlamy koně srší jiskry, pod kopyty hoří plameny a pak vzlétne k nočnímu obzoru, vzhůru a výše, na nebesa… Otcové, byl to sám posel strašné smrti, ohlašovatel Satana, který si přišel pro naše životy!“ zabědoval v úzkosti bohabojný muž Paul Saliger.

„Je otázka, jak moc se asi Floriánek nacucal pálenky?“ pousmál se páter.

„Ne, byl to ten, kdo se zjevuje po půlnoci. Posel mrtvých,“ stál si za svým rychtář.

O tom všem zvěstoval místním hrbáč Floriánek, svědek strašidel. Jako ponocný obcházel vesnici vyzbrojen halapartnou, píkou nebo holí, která měla sloužit jak k ochraně před zloději, tak k likvidaci počátečního ohniska požáru, jak nařídila císařovna Marie Terezie. Vybaven byl také kravským rohem, kterým troubil každou hodinu, a troubení zakončoval chvalozpěvem, jímž oznamoval přesný čas. Halapartnu a roh dával na konci své služby před dveře svému nástupci.

„Neklidná ves,“ řekl jsem mu.

„Nechceme tu mít žádné čáry a kouzla. Ani přes den, ani v noci! Naši lidé mají robotovat na klášterním, chodit na mše a modlit se – a držet huby,“ ulevil si rychtář Paul Saliger.

Spěchal na svůj statek, vrátili se jeho čeledíni a děvečka z opavských trhů, kde měli dobrý prodej zvířat, výpěstků z jeho polí a mléka, a když projížděli kolem, vesele na nás i rychtáře mávali a prozpěvovali si.

Po schodech jsme já i bratr Ignác vystoupali do kopce na hřbitov a k chátrajícímu kostelu. Nyní jsme spolu vešli do starého dřevěného kostelíku, kde pouze presbytář byl kamenný – měl tufitová žebra a byl celý ve starobylém gotickém typu. Vyslechli jsme si několik upřímných zpovědí, rozloučili jsme se s fojtem a odešli. Nedaleko vesnice nás již netrpělivě očekával kočár, aby nás odvezl do Opavy.

„Cras credo, hodie nihil! Tomu uvěřím zítra, ne dnes! Ďábelská monstra zla – vampýr, upír, noční mora. Zas ta ničemná pověra, která se neúprosně vrací. Dobrý Bůh ví, jak nazvat ta příšerná zjevení. Kdo jsou vampýři? Neklidní zesnulí, kteří vstávají z hrobů a na dveře domů klepou, vyděšeným lidem se zjevují, krev jejich vysávají, neočekávaně je budí, mohou způsobit zlé nemoci i smrt. Může ďábel vlastnit těla zemřelých? Nebo jejich duši? Pomine to, bratře Martine. Jakmile se místní vypovídají, děsivé pověsti ustanou a opět nastane klid. Věřím v to,“ shrnul výsledky pátrání s úsměvem dobrý páter Ignác.

Tři dlouhé večery jsme spolu s páterem Ignácem proseděli ve studovně jezuitské koleje při kostele sv. Jiří v Opavě až přes půlnoc nad dobrým opavským pivem a vyprávěli si o tom, co jsme se dozvěděli. Sdělovali jsme si názory a pochybnosti. Dříve s námi občas zasedl i jeden z magistrů, scholastik pověřený vedením výuky na jezuitském gymnáziu, nyní jsme zůstali jen my dva. Bratr Ignác byl sečtělý a hloubavý kněz, zvídavý jezuita, jenž se nenechá jen tak ošálit.

Noc první.

„Nil homini certum est! Pro člověka není nic jistého. To tvrdí velký Ovidius. Ale my dnes máme jistotu, že toto výtečné pivo z našeho jezuitského pivovaru nepřijde nazmar,“ zasmál se můj spolustolovník.

Můj dobrý druh Ignác prostudoval tisíce knih, hloubal v antických pramenech a jako zastánce zdravého rozumu, ovlivněný závanem francouzského osvícenství (s čímž by mnozí spolubratři v řádu nesouhlasili), vědeckým bádáním i myšlenkami protestantských myslitelů (ani s nimi by se nedočkal pochvalných ovací), zářil mezi „havrany“ jako svobodomyslný duch. To zejména on s předními opavskými měšťany prosazoval, aby se kostel svatého Jan Křtitele trvale udržel jako český kostel jezuitů a měl alespoň tři české kazatele. Pokus o omezení češtiny v něm se mu podařilo zavčas odrazit. Stejně jako u svatého Jiřího, kde zachránil české katecheze, české bohoslužby proti němčině, která se začínala mocně rozpínat. Stál jsem pevně v jeho úsilí při něm, on měl českou matku a německého otce, a čeština byla našemu srdci velmi blízká. Spolu s českou šlechtičnou Lídou Štyrnskou jsme se oba věnovali dobročinnosti a starali se o opavské vdovy a sirotky. Milý Ignác byl velmi lidský, což prokázal i během únosu mladé krásné baronky Karolíny Blankovské dobrodružným Ferdinandem Hannibalem, rytířem z Rosenfeldu, a při následcích tohoto činu. Nerozvážní mladí se pak tajně vzali v Košicích, ale když se pak vrátili, byl rytíř Rosenfeld na žádost nevěstina otce odsouzen na šest měsíců vězení na Špilberku a jeho manželka putovala do arestu v klášteře svaté Kláry v Opavě. Páter Ignác se za ně všude, i u Karolíniných rodičů, i u císařských úřadů bojovně a velmi účinně přimlouval, a tak byl oběma provinilcům trest zkrácen na polovinu. Byl to dobrý a srdečný člověk s přívětivým, chápajícím úsměvem.

„Noc je dlouhá, pojďme si, Martine, promluvit o nadpřirozeném dění kolem nás. O tom, co se píše ve starých rukopisech a lze ještě nalézt v bibliotékách, než to myši a jiná havěť spořádá.“

„Těším se a napínám uši, bratře Ignáci,“ přikývl jsem na jeho slova.

„Již ve starověku se na bájné athénské hoře Lykavittos neboli Vlčí hoře za dávných dob konaly kruté lidské oběti a kdo ochutnal lidské maso, ten se pak mohl proměnit na strašného vlkodlaka, bestii, jež ohrožovala lidi, jak tuto báji zaznamenal svatý Augustin.“

„To jsem netušil, že zvěsti o těchto hrůzách znalo již staré Řecko,“ řekl jsem.

„Ano, tyto pověry zřejmě budou staré jako lidstvo samo. Řecké báje mají zlou a prokletou démonickou bytost Lamii, ženu s hadím tělem, která cestuje po světě a pije krev malých dětí. Není tomu tak dávno, roku 1700 cestoval po celém Řecku slavný francouzský botanik de Tournefort a pak zaznamenal příběh z řeckého ostrova Mykonos. Mezi obyvatelstvem se šířil neklid, jelikož se povídalo, že jeden nedávno zesnulý vychází z hrobu a děsí lidi. Místní tohoto děsivého revenanta, navrátilce, mrtvého, který nebyl úplně mrtvý a nechal se posednout ďáblem, nazvali vrukolakas! Tento nebezpečný tvor divoce útočil na každého, aby z něj udělal bytost svého druhu – upíra. Jak takovou příšeru zlikvidovat? Pomáhalo prohnat jím dřevěný kůl a odseknout mu hlavu. Pak jeho mrtvolu hodili na hranici a spálili, aby se zabránilo jeho návratům,“ zdůraznil Ignác.

„Velmi děsivé, co strach dokáže,“ poznamenal jsem. Když v 15. století do východní Evropy přišli Cikáni, přinesli s sebou i víru v upíry. Ve východoevropských zemích je hluboce zakořeněná. Věří se, že se upíři pokoušejí v noci vrátit do svých domovů, létají po půlnoci a sají krev spícím dětem i dospělým. Chrání před nimi upřímná modlitba, povídá se, že i česnek a také patron svatý Jiří.

„Bratře Martine, je to jen malý zlomek podivných příběhů, které se na slovanském Balkánu a pak i u nás staly. Zejména po slavných vítězstvích naší monarchie na úkor osmanské říše po roce 1718, kdy jsme získali pod naši kontrolu část severního Srbska včetně Bělehradu, se dostali naši rakouští úředníci z Vídně do kontaktu s celou řadou exotických pověr a strašidelných legend o návratu zlých mrtvých. Místní vesničané vykopávali a pálili domnělé upíří mrtvoly, což pak mělo za následek vyslání vědců, aby racionálně prozkoumali a vysvětlili tuto podivnou víru a zabránili dalšímu vzestupu pověrčivosti. Zkazky se šířily o vlcích, již se plížili hřbitovy a hodovali na mrtvolách, a z toho prý vzešli vlkodlaci.“

„Což jistě nebylo jednoduché, vysvětlit negramotným a vyděšeným lidem, že nadpřirozené jevy tohoto druhu jsou jen pouhým výplodem jejich nevzdělaných hlav. Vzteklý vlk se hryže do vlastních končetin a napadá vše kolem sebe. I to může být předobraz vlkodlaka,“ zvážil jsem nahlas.

„S tím souhlasím. Některá jejich díla i myšlenky zůstávají v nemilosti,“ souhlasil jsem.