Ann Granger 

Mizera z Limehouse 

Originální název: The Old Rogue of Limehouse 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2023 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2023 Ann Granger 

First published in 2023 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2025 

Obálka © Emil Křižka, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1939-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-1940-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Věnováno památce mých dlouholetých drahých přítelkyň Angely Arneyové a Isabel Dunjohnové. Sdílely jsme lásku ke knihám, psaní, cestování a mnohému dalšímu. Přála bych si, aby znovu stačilo jen zvednout telefon… 

„Račte vstoupit, drahá moucho,“ pravil pavouk mile, 

„takový krásný salonek už nikdy nespatříte. 

Po točitém schodišti-li do něj vystoupáte, 

ukážu vám věci, které jinde nevídáte.“

Báseň Mary Howittové, 

vydaná roku 1829 

Kapitola první 

Inspektor Ben Ross 

„Slyšel jsem, že ve Francii teď uznávají to, čemu se říká zločin z vášně,“ prohlásil pan Jacobus. „Láska je, pane Rossi, silnou motivací. Lidé z ní docela blázní. Tenhle zločin z vášně tam dokonce používají jako legitimní obhajobu.“ Zasmál se, až se mu dvojitá brada rozvlnila. Podepřená nákrčníkem nepřipomínala nic víc než vrstvený pudink a výbuch veselí následoval záchvat sípání. Když se mu brada konečně přestala třást, otřel si slzící oči puntíkovaným kapesníkem.

„Už jsem o tom taky slyšel,“ odpověděl jsem, když se vzpamatoval. „Ale nedokážu vám potvrdit, zda je to pravda. Řekl bych jen, že kdybyste se ocitl ve Francii a byl natolik nerozumný, že byste tam někoho zavraždil, nedal bych na vašem místě ruku do ohně za to, že mi pomůže odvolat se na zločin z vášně. Myslím, že obhajoba by potřebovala silnější argumenty.“

„Troufám si tvrdit, že máte pravdu,“ přisvědčil. „Jste strážce zákona a v takových věcech se jistě vyznáte. Ale já jsem sentimentální člověk, pane Rossi, a rád tomu věřím.“ Zhluboka si povzdechl. Rád také věřil, že jeho předek přijel do Anglie v roce šestnáct set osmdesát osm v družině Viléma Oranžského. Nebo bych měl spíš říct, že chtěl, aby tomu věřili ostatní? Možná to dokonce byla pravda, ale raději bych na to nesázel. A jestli tomu on sám v hloubi duše věřil? To jsem netušil. Jako mnozí darebáci měl však svoji historku dokonale nacvičenou a pevně se jí držel. Když jsem přijel, poznamenal, že už mě dlouho neviděl. Mluvil vyčítavě, jako bych byl příbuzný, který selhal při plnění svých povinností, a ne policista, který se snaží plnit ty svoje. Informoval jsem ho, že jsem byl zaneprázdněn vyšetřováním případu vraždy na venkově, a Jacobus vyjádřil lítost nad tím, že jsem musel podniknout takové riskantní dobrodružství. Z řídce obydlených oblastí měl hrůzu a řekl mi, že nikdy neopustil Londýn, což nějakým záhadným způsobem vedlo k jeho postřehům o zločinech z vášně. Možná doufal, že ho pobavím podrobnostmi o svých venkovských hrdinských činech. Pokud ano, měl smůlu.

Seděli jsme v zatuchlém salonku v prvním patře jeho malého domku, tísnícího se mezi železářstvím a hostincem. Představoval jsem si, že ho sousedé udržují ve vzpřímené poloze jako krajíc chleba ve stojánku. Dům sám vypadal, jako by patřil mezi starožitnosti. Na každém podlaží byla jen jedna místnost, do níž se vcházelo po vratkém schodišti se stupni znepokojivě nakloněnými ke straně. Měl však celá tři patra a podkroví k tomu. Člověk by si myslel, že námaha při neustálém chození po schodech nahoru dolů pomůže jeho majiteli shodit něco z jeho úctyhodné váhy. Nic tomu však nenasvědčovalo. Hádal jsem, že Jacobus, nebyl-li nucen vylézt ze svého doupěte, používal schodiště pouze k tomu, aby ráno vyšel z ložnice a večer se do ní zase vrátil. Zřídkakdy scházel do přízemí, místo toho trávil většinu dne shrbený v tomto salonku jako pavouk v té básni. Kostru budovy tvořily dřevěné trámy, prostor mezi nimi byl vyplněn rozpadajícími se cihlami a okno salonku vyčnívalo ven do ulice. Okna byla dělená do drobných kosočtverců s tabulkami hrbolatého skla. Měly nazelenalý odstín a pravděpodobně tam byly už v době, kdy vládli Vilém s Marií, ať už s pomocí bájného Jacobova předka nebo bez ní. Kdykoli jsem Jacoba navštívil, křikl jsem na něj z ulice a on vmžiku otevřel právě tohle okno a hodil mi dolů klíč, abych si mohl odemknout.

Nikdy jsem neviděl, že by se to okno otevřelo z jiného důvodu. Nacházeli jsme se v Limehouse, blízko řeky a doků, a jakýkoli vzduch, který by se dostal dovnitř, by byl odpornější než zatuchlý, nevětraný vzduch v téhle místnosti. Navíc by sem okamžitě dolehl všechen ten rámus z ulice pod námi. Pevně zavřená okna nám alespoň držela ten hlučný svět od těla.

Sám Jacob Jacobus byl příliš urostlý na to, aby žil v tak stísněných prostorách. Bylo mu kolem šedesátky, hlavu měl jako koleno, pleť růžovou a čistou jako dítě. Z buclatých tváří mu vykukovaly jiskřivě modré oči a jeho celkové vzezření působilo stejně nahodile a chaoticky jako jeho dům i podrobnosti jeho podnikání. Měl na sobě obnošený černý frak a kostkované kalhoty. Pod něj si oblékl brokátovou vestu ozdobenou zlatým řetízkem, který vedl ke kapesním hodinkám zastrčeným v malé kapsičce. Teď sice nebyly vidět, ale už je několikrát v mojí přítomnosti vytáhl, aby zkontroloval, kolik je hodin. I ty byly ze zlata. Povoláním byl obchodník se starožitnostmi, obchodoval s obrazy, starými knihami a uměleckými předměty. Občas prodal nějaký otlučený kousek porcelánu, již sto let zastaralé referenční knihy prolezlé červotoči nebo zašlou olejomalbou. To všechno pocházelo z jeho „provozního inventáře“, jak to hrdě nazýval.

Často mě zval, abych si prohlédl tu přehršel harampádí, která byla uložená v přízemí pod námi. „Kdykoli si budete přát, inspektore!“ Což znamenalo, že chtěl, abych se na to podíval, protože to bylo jeho „krytí“. Při několika návštěvách jsem ji náležitě prozkoumal, i když jsme oba věděli, že marním čas. Celou zaprášenou sbírku uměleckých děl, plesnivých svazků a cetek, které ji tvořily, samozřejmě získal a zaúčtoval zákonnou cestou, ačkoli se většinou jednalo o padělky. Ani na okamžik jsem však nepředpokládal, že by Jacobuse živily. Scotland Yard nepochyboval o tom, že je překupníkem obchodujícím s kradenými předměty mnohem vyšší hodnoty. Bohužel se nám to nikdy nepodařilo prokázat. Vždycky měl nějaké papíry, jimiž doložil legitimitu čehokoli, na co jsme se ptali. A pokud je neměl, předstíral, že nemá o daných předmětech tušení, a my jsme mu nemohli dokázat opak. Tenhle Jacob Jacobus byl po čertech chytrý chlapík.

Ale stálo za to ho čas od času navštívit, protože nám poskytl sem tam nějakou informaci o ukradených věcech. I když samozřejmě nikdy ne o svých vlastních kšeftech. Říkával, že „rád prokáže policii malou laskavost“, a považoval to za jakési pojištění.

„Jednoho dne udělá chybu a my ho dostaneme!“ ujišťoval mě s oblibou komisař Dunn. „Zatím nám starý brach Jacobus může ještě posloužit.“

Já sám jsem o tom však značně pochyboval. Právě jsme se s ženou vrátili z New Forest. Musel jsem se tam vydat kvůli jisté služební záležitosti a Lizzie tam byla na dovolené s vdovou po svém kmotrovi, paní Julií Parryovou. Kdysi dělala paní Parryové společnici a ta dáma měla ráda, když ji oslovovala „teto Parryová“. Toto využití – či zneužití – zaniklého příbuzenského vztahu se podobalo chatrnému tvrzení pana Jacobuse o jeho spojení s Vilémem Oranžským. Sloužilo účelu nárokovatele.

Dnes jsem za Jacobusem přišel kvůli tomu, že Scotland Yard povolali k vyšetřování několika významných vloupání do zámožných domácností v hlavním městě. Nacházeli jsme se uprostřed období, jemuž lidé se společenskými ambicemi říkají „sezóna“. Vždycky mi připadalo, že to není nic jiného než sňatkový trh pro bohaté. Znamenalo to kolotoč večírků, plesů, zábav a tak dále, což provázelo zpřístupnění městských domů, okázalé vystavování rodinného porcelánu a šperků a prudce rostoucí počet hlášení o vloupání. Překvapivě jsme zrovna neměli na krku žádný případ vraždy. Tato situace však jistě nepotrvá dlouho, a tak jsem se rozhodl svoji návštěvu uspíšit.

„Nebudete tady přece jen tak chytat lelky, Rossi!“ prohlásil komisař Dunn. „Troufám si tvrdit, že nám brzy z Wappingu pošlou zprávu, že z Temže vylovili tělo nebo že někdo otrávil svoji domácí. Ale zatím máte dost času zajít za Jacobusem. Jestli je něco ve vzduchu, možná uzná za vhodné se o tom zmínit. Vy s ním přece vycházíte docela dobře, ne?“

„Ještě skleničku?“ zeptal se mě teď Jacobus pozorně.

Ochutnávali jsme láhev jeho domácí meruňkovice, na níž byl starý pán náležitě pyšný. Kdybych si dal druhou štamprličku, odcházel bych z domu s pulzující bolestí hlavy. Odmítl jsem, vstal a sebral klobouk z malého starožitného skládacího stolku. Jacobus tvrdil, že patřil jeho bájnému předkovi. Stejně jako u většiny předmětů, které obchodník vlastnil, jsme nemohli dokázat, že tomu tak není, ačkoli jsme ani na okamžik nevěřili, že ano.

„Dáte mi vědět, kdyby se vám šuškandou doneslo, že se ty šperky, o kterých jsem se vám zmínil, nabízejí na neoficiálním trhu?“

Jacobus se zasmál. „Vy jste ale hlavička, inspektore Rossi! A umíte se dobře vyjadřovat. Je mi potěšením s vámi mluvit. Až mě znovu poctíte svojí návštěvou, drahý pane, možná pro vás budu něco mít. A možná taky ne. Dávejte si pozor, až půjdete dolů, ano? Uklízečka, kterou zaměstnávám, právě umyla schody a pak to většinou trochu klouže. Ráda cáká vodu všude kolem, protože to potom vypadá, že odvedla důkladnou práci, i když to ještě nikdy neudělala.“ Znovu se uchechtl.

Během druhé části svojí návštěvy jsem vnímal zvuky za dveřmi salonku a na schodišti. Když jsem teď vyšel na podestu, spatřil jsem těsně pod sebou dotyčnou uklízečku, nebo alespoň temeno její hlavy a vybledlou kštici načervenalých, neuspořádaně sepnutých vlasů. Odsunula kbelík stranou, abych mohl projít, a vzhlédla.

Po tváři se jí rozlil úsměv. „Dobrej, pane Rossi!“ zvolala. „Nevěděla sem, že ste to vy, kdo přišel za tím starým protivou. Vzpomínáte si na mě?“ Otřela si ruce o špinavou zástěru a dosedla na paty.

„Proboha, Daisy Smithová, jste to vy?“ odpověděl jsem překvapeně.

Potkal jsem ji v době, kdy si sériový vrah zvaný Říční přízrak hledal svoje oběti mezi mnoha prostitutkami pracujícími na březích Temže. Daisy, tenkrát pěkná čilá zrzka, také patřila k tomuto sesterstvu. Její krása už sice trochu povadla, ale pořád byla čiperná jako londýnský vrabčák. Posadila se na schod a podívala se na mě. „No tak, buďte džentlmen a povězte mi, že sem se vůbec nezměnila,“ nařídila mi. „Ty mladý hejsci ve městě by po mně pořád házeli vočkem.“

Bohužel to nebyla pravda. Těch několik let, která uběhla od našeho posledního setkání, se k ní zachovalo nemilosrdně. Zhrublou kůži nyní brázdily vrásky a byla poznamenána jizvami po infekci. Přišla o jeden ze dvou horních předních zubů, takže při vyslovování sykavek mírně pískala.

„Poznal bych vás na první pohled, Daisy,“ odpověděl jsem zdvořile.

„No to teda nepoznal!“ opáčila. „Kdybych se vám nepřipomněla, prošel byste kolem mě, jak kdybych byla vzduch, a vyšel předníma dveřma.“

Cítil jsem, jak rudnu, protože to byla pravda. „Zrovna jsem mluvil s vaším zaměstnavatelem, Daisy. Byl jsem myšlenkami jinde.“

„Co ste od toho starýho darebáka potřeboval? To mi asi nepovíte, co? Však já vím.“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět, a tak jsem se místo toho zeptal: „Jak dlouho už pro Jacobuse pracujete?“

„Přesnějc řečeno, pracuju tady vedle v hospodě.“ Odmlčela se, aby si zarudlýma rukama připnula zatoulaný pramen vlasů, a pak pokračovala: „Taky tam bydlím. Mám pokojíček v podkroví. Ale ten starej pán vlastní i hospodu, takže se dá říct, že pro něj pracuju. Stejně jako Tom za barem, i když si říká hostinskej. Nemeju jen schody. Přijdu hnedka ráno a zanesu panu Jacobusovi kávu a vdolky. V podvečer vždycky zaskočím pro večeři do obchodu dole u silnice, co tam prodávaj slaný koláče. Pak sem ještě jednou zaběhnu v noci, pomůžu mu do postele a při odchodu zamknu dům.“

„Takže se o něj staráte? A máte vlastní klíč?“ zajímal jsem se. Rád bych věděl, co se skrývá pod pojmem „pomáhat mu do postele“.

„Klíč má Tom, aby bylo jasno,“ opravila mě Daisy. „Já si mu o něj řeknu, když je potřeba. Ten stařík skoro nikdy nechodí ven. Nezvládne slízt ze schodů a má smrtelnou hrůzu z otevřenejch prostor.“

Vzpomněl jsem si na jeho zděšení, když jsem mu oznámil, že jsem se právě vrátil z venkova. „Nevěděl jsem, že vlastní něco jiného než tenhle dům.“

„I ten dům, jak je železářství, mu říká pane,“ upozornila mě Daisy.

Ať už Jacobus podnikal v čemkoli, očividně mu to vynášelo. Z peněz utržených za ten svůj „provozní inventář“ by si jistě tohle všechno nekoupil. V pravý čas o tom Dunnovi podám zprávu.

Zalovil jsem v kapse, našel pár dvoušilinkových mincí a podal jí je. „Rád jsem vás zase viděl, Daisy.“

„Díky,“ odpověděla a strčila si mince do kapsy. „A nápodobně. Dávejte pozor, až pudete dolů.“ Široce se na mě usmála. Zajímalo mě, jak přišla o ten přední zub. „Však se nejspíš zanedlouho zase uvidíme,“ dodala.

Skutečně jsme se setkali znovu a mnohem dříve, než jsme tehdy tušili.

Když jsem se zastavil na ulici, kolem mě se tlačily davy. Limehouse nepatřil mezi klidné oblasti. Úzké, křivolaké uličky byly stále plné lidí téměř všech národností, na které si člověk dokázal vzpomenout, a na uši tu v jednu chvíli útočila celá babylonská věž jazyků. Mnozí z mluvčích byli námořníci z různých lodí, které kotvily v docích, a kde jsou námořníci, tam je spousta hospod, nemluvě o nevěstincích, hernách, opiových doupatech a jídelnách, kde se podávají jídla z celého světa. K tomu si připočtěte nově příchozí přistěhovalce ze všech koutů Evropy i vzdálenějších zemí, kteří zde hledali lepší život, ačkoli jsem měl obavy, že zdaleka ne všichni ho našli. Mnozí však byli odhodláni uspět, a tak si zřizovali nejrůznější podniky ve sklepích a místnostech, které sloužily zároveň jako obytné prostory pro celou rodinu.

Díky Daisy jsem teď věděl, že hospoda také patří Jacobusovi. I tahle budova už tu zřejmě nějaký čas stála. Skřípající nápis na průčelí oznamoval, že se jedná o hostinec U Zkřížených klíčů. Věděl jsem, že ten název je spojen se svatým Petrem, což mě spolu se středověkým hrázděním přimělo k zamyšlení, zda dům předtím, než Jindřich VIII. zrušil kláštery, nepatřil k majetku církve. Možná sloužil jako hostinec pro poutníky. Na druhou stranu se mohlo jednat o jeho nejnovější jméno. Nad cedulí visely hodiny, jak to od nástupu železnice a standardizace času vyžadoval zákon v celé zemi. Nyní zacinkaly jako rozladěný nástroj a začaly odbíjet celou. Zkontroloval jsem podle nich své vlastní kapesní hodinky. Bylo poledne. V hospodě panoval čilý obchodní ruch. Dělníci, prodavači, drožkáři i křiklavě odění chlapíci s pochybným povoláním vcházeli dovnitř, aby si dali pár piv na posilněnou, a po chvíli zase vycházeli ven. Nahlédl jsem také do železářství přilepeného k Jacobusovu domu z druhé strany. Zvenčí vypadalo jako docela slušný podnik.

Uvažoval jsem, jestli ten starý pán vlastní ještě další nemovitosti a v čem všem má ty svoje krátké tlusté prsty. Moje podrobné zkoumání okolí nezůstalo bez povšimnutí. Co na tom, že jsem neměl uniformu, stejně poznali, že jsem policista, a někdo, koho jsem viděl vcházet do hospody, o tom hned zpravil hostinského. Ten vyšel ven, zastavil se ve dveřích a upřeně se na mě zadíval. Nejspíš to byl Tom, o němž mluvila Daisy. Vysoký, silně stavěný chlapík s vlasy barvy slámy a nosem tak prapodivného tvaru, že jsem mohl jenom hádat, kolikrát byl zlomený. Vsadil bych se, že kdysi boxoval za peníze. Hodnotili jsme se navzájem jako soupeři na začátku zápasu. Vydržel jsem jeho pohled tak dlouho, až to vzdal, otočil se a vrátil se dovnitř.

Spolu s ním mě pozorovala také skupinka špinavých, otrhaných uličníků. Jejich bystré planoucí oči připomínaly dravce. Mnozí z nich už patřili mezi drobné zlodějíčky, a jak dospívali, přecházeli k vážnější nelegální činnosti. Jejich portréty budou jednou zdobit galerii lumpů ve Scotland Yardu.

I ti malí otrhanci poznali moje povolání – jak taky jinak. Na důkaz toho jeden z nich zvolal: „Chlupatej!“ Vyrazili ze sebe posměšný pokřik, než se rozprchli do všech stran jako mravenci v rozšlápnutém mraveništi. Hodiny mi připomněly, že už bych se měl hlásit na Yardu, a tak jsem svižným tempem vyrazil zpátky.

Kapitola druhá 

Ještě štěstí, že jsem u Jacobuse nezůstal déle. Po návratu do Scotland Yardu jsem se ani nestačil dostat ke svému stolu a už mě odchytil seržant Morris. Vynořil se zpoza rohu a zastoupil mi cestu, ve tváři otrávený, rozčilený výraz. To však nebylo nic neobvyklého. Při pohledu na mě se mu trochu zvedla nálada. Když jsem viděl, jak ho můj příchod potěšil, zostražitěl jsem. Co se proboha stalo?

„Dobře, že už jste tady, pane!“ zavrčel hlasem, který považoval za šepot. „Komisař se po vás shání už půl hodiny. Má u sebe nějakou dámu.“

„Starou, nebo mladou?“

„Je už v určitém věku,“ odpověděl Morris ve snaze znít uhlazeně. Moc se mu to však nedařilo, a tak toho raději nechal. „A podle toho, jak vypadá, bude docela při penězích. Půjdete rovnou dovnitř, pane?“

„Nevíte, o co se jedná, seržante?“

„Vím jen, že se to týká smaragdů,“ odvětil Morris.

Snad ne další krádež v zámožném domě! „Jednotlivé kameny, nebo šperky?“ zeptal jsem se odevzdaně. Každý z našich policistů už se snažil zadržet zloděje nebo najít jeho lup. V duchu jsem proklínal tu jejich slavnou „společenskou sezónu“ a všechnu práci navíc, kterou nám přinášela.

„Rodinné dědictví,“ oznámil mi Morris. „Nebo si to alespoň dáma myslí. Všichni tvrdí, že se ztratilo rodinné dědictví. Nejste nikdo, pokud se vám doma neválí pár takových cenných kousků. Paní Morrisová má konvičku na čaj, která se dle jejích vlastních slov do rodiny dostala za druhého krále Jiřího. Velmi si na ní zakládá, i když na ní není nic zvláštního. Ale o tom právě dědictví je. Nemusí se vám líbit, stačí, že ho vlastníte. A pokud jste opravdu bohatí, stačí, že vás o něj někdo připraví. Pokud se vás nikdo nepokusí okrást, znamená to, že nemáte nic dostatečně cenného, aby si to vzali – a bohatí nechtějí, aby si o nich někdo něco takového myslel. Na druhou stranu všichni chtějí, aby se ty věci poklusem našly a vrátily zpátky. Nezdržujte se, pane, prosím vás. Komisař se pěkně rozparádil. Víc vám k tomu říct nemohu, protože o tom nic víc nevím! Ta dáma nepovažovala za vhodné se mi svěřit,“ uzavřel mučednickým tónem.

Takže stejně jako Jacobus byl ponechán v nevědomosti.

Vešel jsem do Dunnovy kanceláře a našel tam ne jednu, ale dvě ženy, zjevně rozdílného postavení. Místnosti dominovala impozantní dáma, dle mého odhadu pozdního středního věku. Nepatřím mezi znalce dámské módy, v tom se spoléhám na informace od svojí ženy. Mohu jen říct, že jsem rád, že krinolína pozbyla na oblíbenosti. Sukně návštěvnice, dříve podepírané objemným rámem, byly nyní staženy pod pasem dozadu, kde v záplavě látky spadaly až na zem. K nim si oblékla sametový kabátek s ozdobným lemováním. Na hlavě jí seděl klobouk s úzkou krempou a obrovským množstvím tylu omotaným kolem koruny jako turban. A zpod toho klobouku mě hodnotil pár velmi bystrých očí. Pak, jako bychom si náhle uvědomili, že upřeně pozorujeme jeden druhého, prudce stočila zrak zpět ke komisaři Dunnovi.

Rychle jsem přelétl pohledem její společnici. Použil jsem to slovo záměrně, protože přesně to zřejmě byla – „placená společnice“. Odhadoval jsem ji asi na padesát, možná o pár let méně. Byla to prostá žena, ale s výraznými rysy a inteligentníma očima. Také její oblečení bylo prosté až strohé. Očividně sem stěžovatelku doprovodila, aby učinila konvencím zadost. Z jejího celkového vystupování jsem usoudil, že už pro ni nějakou dobu pracuje. Takové zaměstnání jsem nepřál žádné ženě.

V rohu místnosti nenápadně seděl strážník Biddle s otevřeným zápisníkem na klíně. Biddla dobře znám. Nejenže patří k policejnímu sboru tady na Yardu, ale už pár let chodí za naší služebnou, a to i přes rázné námitky jeho majetnické matky.

„Á, Rossi!“ zvolal Dunn. „Konečně jste tady.“

Sám se tvářil poněkud utrápeně. Obrátil se k návštěvnici a řekl: „Rád bych vám představil inspektora Rosse, madam. Je to jeden z našich nejzkušenějších policistů.“

Jestřábíma očima zpod tylového turbanu znovu spočinula na mojí maličkosti. „Skutečně?“ opáčila. „A ví, proč jsem tady?“

Nemám rád, když mě někdo oslovuje nepřímo, a tak jsem se sám ujal odpovědi. „Ne do detailů, madam. Seržant mi sdělil, že se jedná o ukradené drahokamy, ale to je vše.“ Neúmyslně se mi tím podařilo naši návštěvnici rozčílit.

„Tady nejde o žádnou obyčejnou krádež!“ ohradila se zostra. „Mluvíme o výjimečném náhrdelníku ze smaragdů a menších diamantů zasazených do zlata, vyrobeném v Jižní Americe pro prababičku mého nebožtíka manžela, která pocházela ze zámožné brazilské rodiny. Věnoval mi ho v den naší svatby. Odcizili ho přímo z mého domu. Jistě chápete, že si dělám starosti, kde se nachází, a přeji si, aby se mi co nejdříve vrátil. Všechno jsem to vysvětlila komisaři Dunnovi a ten mladý muž tamhle si všechno zapsal.“

Koutkem oka jsem ve tváři společnice zachytil krátký záchvěv emocí. Nebyl jsem si úplně jistý jakých, ale klidně bych vsadil na rozmrzelost.

„Tato dáma,“ ujal se Dunn rychle vedení rozhovoru, „je paní Charlotte Roxbyová.“

„Je mi ctí, že vás poznávám, paní Roxbyová.“ Její výraz roztál a docela vlídně na mě kývla. Veškerou míru jejího uznání jsem však bohužel okamžitě zmařil tím, že jsem se co nejklidněji zeptal: „A ta druhá dáma?“

„Moje společnice, slečna Chalková!“ vyštěkla paní Roxbyová.

Slečna Chalková znovu vzhlédla, setkala se s mým pohledem a pak sklopila oči k rukám složeným v klíně. Tak tohle je někdo, s kým by rozhodně stálo za to si promluvit, pomyslel jsem si. Pravděpodobně ví o rodině všechno, co lze zjistit. Paní Roxbyová se mi pranic nezamlouvala a nic z toho, co řekla, jsem nehodlal brát za bernou minci. Ano, potřeboval bych si s její společnicí pohovořit v soukromí. Ale měl jsem jednu otázku, kterou jsem musel položit okamžitě.

„Mohu se zeptat, madam, zda je náhrdelník uložen v bankovním sejfu, nebo se obvykle nachází v domě?“

„Mám ho doma, zavřený v prvotřídním trezoru!“ odsekla.

„Kdyby byl uložený v bance, musela bych si ho tam vyzvednout pokaždé, když si ho chci vzít na sebe, a druhý den ho zase vrátit. Bydlím v Hampsteadu a cestou přes vřesoviště člověk často nepotká živou duši. Vydat se tamtudy s tak drahocenným šperkem by byla přímo výzva k loupežnému přepadení. Je – tedy bylo – lepší mít ho ve vlastním trezoru.“ Ironie tohoto posledního prohlášení nikomu v místnosti neunikla. Dáma zrudla a slečně Chalkové se krátce mihl tváří spokojený výraz, jako by ji těšilo, že její zaměstnavatelka na chvíli ztratila klid.

„Zpravím inspektora Rosse o všech známých podrobnostech, madam,“ zakročil Dunn ledovým hlasem.

„Očekávám, že mě zítra v půl třetí navštívíte v mém domě v Hampsteadu, inspektore, abyste mě informoval o svém postupu v této záležitosti,“ oznámila mi paní Roxbyová. „A vám, komisaři Dunne, děkuji za vaši laskavou pomoc.“

S těmito slovy odešla, se zamlklou slečnou Chalkovou v závěsu.

„Běžte a sepište inspektorovi svoje poznámky, strážníku,“ nařídil Dunn Biddlovi, který se s notesem v ruce vyřítil ze dveří.

„Kde jste byl, Rossi?!“ zahřímal Dunn. „Ta ženská nemá nejmenší úctu k hodnostem ani procedurám! Připadal jsem si, jako by mě postavili před válečný soud.“

„Šel jsem navštívit starého Jacobuse, pane, jak jste mi navrhl v souvislosti s krádežemi šperků, k nimž v poslední době dochází. Samozřejmě popřel, že by o nich něco věděl. Ale ví, že sleduju jeho aktivity, a jestli ho někdo osloví –“

„Na tom teď nesejde,“ přerušil mě Dunn. Vždycky vypadal spíš jako statkář než jako vysoký policejní důstojník. Byl zavalité postavy a měl zálibu v tvídu. Ježaté vlasy měl ostříhané velmi nakrátko a jeho obyčejně růžolící pleť byla v tuto chvíli téměř mrtvičně bledá. „Soustřeďme se na paní Roxbyovou.“

Odmlčel se, zvedl portrétní fotografii a podal mi ji. „To jsou ty ukradené šperky.“

Pozorně jsem si snímek prohlédl. Zobrazoval velmi mladou ženu, tak pevně sešněrovanou v plesových šatech, až jsem se divil, jak může dýchat, natož tančit. Její krk zdobil překrásný náhrdelník. Působil masivně a dokázal jsem si představit, že nebylo lehké ho nosit, ale rozhodně upoutal pozornost. Usoudil jsem, že bez všech těch přízdob vypadá ta mladá dáma docela obyčejně, a hned mě napadlo, že nevyhlíží příliš šťastně. Pravda, že na portrétní fotografii je velmi těžké vypadat uvolněně nebo živě. Nutnost držet pózu požadovanou dobu obvykle vymaže jakoukoli spontánnost. Ale v očích hledících do objektivu se zračila i zášť.

„Ta mladá dáma je slečna Roxbyová?“

„Ne, je to slečna Grayová, dcera zesnulého bratra paní Roxbyové. Teta se strýcem ji adoptovali, protože její rodiče zemřeli, když byla ještě malá. Je to smutný příběh. Rodina prý cestovala po Itálii a nedaleko Turína se jim převrátil kočár. Rodiče zahynuli. Dítě, které cestovalo v kočáře se svou chůvou, přežilo, ale osiřelo. Přivezli ji zpátky do Anglie a Roxbyovi, sami bezdětní, se jí ujali.“

„A co ta chůva?“ zeptal jsem se. „Vrátila se s dítětem do Anglie?“

Dunn se zatvářil zmateně. „To opravdu nevím. Záleží na tom?“

Jistě na tom záleželo chůvě a rodině, kterou mohla mít.

Nemělo však cenu to jakkoli komentovat.

„Promiňte, pane, ale víme, kdy byl náhrdelník odcizen a proč nebyl zamčený v trezoru?“ zeptal jsem se. „Nebo se ho zlodějům podařilo otevřít? To by zúžilo pátrání na známé kasaře.“

„To vskutku ano,“ zavrčel Dunn ponuře. „Došlo k tomu včera večer v domě paní Roxbyové během večeře, která se konala v přízemí. Všichni hosté jsou mimo podezření. Náhrdelník vzali ze slušně zásobené šperkovnice, která je obvykle uložena v trezoru, ale pro tuto příležitost byla vyjmuta a ponechána bez dozoru na toaletním stolku v patře. Jak jinak…“

„Není divu, že se zlobí, musí se cítit víc než provinile,“ zamumlal jsem.

„Zlobí? Je rozpálená doběla, ale může si za to jen a jen sama,“ opáčil Dunn upřímně. „Vezměte si od Biddla jeho zápisník a prostudujte si všechno, co napsal. Chci tuhle záležitost objasnit, abychom věděli, o jaký zločin se vlastně jedná, a mohli s ním podle toho naložit. Čím dříve, tím lépe. Máme spoustu jiných starostí. Ať si je ta ženská agresivní, jak chce –“

„Promiňte, pane,“ skočil jsem mu do řeči a hned jsem se zase odmlčel. Dunn mi jen pokynul, abych pokračoval.

„Kolik je její neteři?“ zeptal jsem se.

„Sedmnáct!“ vyštěkl Dunn.

„Sedmnáct a už ji uvedli do společnosti, jak se říká. To je poměrně brzy, ne?“

„Mám jednu dceru,“ opáčil Dunn. „Je jí pětadvacet a je provdaná za duchovního. Nikdy nebylo nutné ‚uvést ji do společnosti‘. Se svým platem bych si to stejně nemohl dovolit.“

„Ale paní Roxbyová je bohatá,“ kontroval jsem. „Takže tu mladou ženu navléknou do módních šatů a ověsí ji drahými šperky, aby posloužila jako návnada na manžela. Domnívám se, že ten fotografický portrét byl pořízen tak, aby fungoval jako reklama. Hledá se bohatý nápadník, nejlépe z řad vysoce postavených osob.“

„Naším úkolem,“ odvětil Dunn ztěžka, „není hrát si na puritány. Musíme najít a vrátit ty šperky, tak běžte a udělejte to, Rossi. Takovou kořist už mohli klidně rozbít na kousky.“ Praštil dlaněmi do stolu. „Dozvěděl jste se během své návštěvy u Jacobuse něco důležitého?“

„Nic, co by se týkalo ukradených šperků. Ale zjistil jsem pár jiných zajímavých věcí.“ Vyprávěl jsem mu, jak jsem se dozvěděl, že Jacobus vlastní nejméně tři nemovitosti. A také že zřejmě trpí jistou formou agorafobie. „Nikdy nevychází ven, pane.“

„Tak kde ty peníze schovává?“ zamumlal Dunn. „Ještě se nám ho nepodařilo nachytat, ale pokud budeme schopní sledovat stopu peněz, možná budeme mít větší štěstí. Až se ta krádež u paní Roxbyové za týden za dva vyřeší, zajděte za ním znovu.“

V tu chvíli jsem ještě netušil, že ten malý, úzký příbytek v Limehouse navštívím mnohem dříve.

Kapitola třetí 

Elizabeth Martin Rossová 

„Předpokládám, že provdat se za muže s hodností inspektora Scotland Yardu je velmi úctyhodná věc,“ poznamenala jednou teta Parryová.

Neznělo to však příliš přesvědčeně. Odpověděla jsem jí, že ano, a nejen proto, že to chtěla slyšet, ale protože to byla pravda. Teta Parryová má ráda, když s ní lidé souhlasí. Nesouhlasit s ní je jen ztráta času. Nikdy neposlouchá námitky jakéhokoli druhu, ať už proti jejím plánům, nápadům či názorům na jakékoli téma. Chce prosté a jasné potvrzení, a když se jí ho nedostane, stejně si celý rozhovor v hlavě přeonačí tak, že slyší to, co slyšet chce.

Mohla jsem dodat, že ačkoli se jednalo o úctyhodné povolání, rozhodně neumožňovalo klidný domácí život. Jsem si jistá, že se Ben snaží dorazit včas domů na večeři a ráno vždycky odchází ve stejnou hodinu, ale tuto zaběhnutou rutinu často naruší nějaká nenadálá událost.

Ten večer začal dobře. Ben přišel tak, jak měl, a naše služebná Bessie právě postavila na stůl mísu s polévkou a spěchala zpátky do kuchyně. Nandala jsem Benovi plný talíř a podala mu ho. Měli jsme ve zvyku si u večeře vyprávět, jak jsme strávili den. Můj manžel měl téměř pokaždé zajímavější zážitky než já, ačkoli ty nejkrvavější podrobnosti raději vynechával. Už se mi stačil zmínit o ztraceném náhrdelníku paní Roxbyové, ale také jsem věděla, že se toho rána chystal za jedním starým mizerou jménem Jacobus, a byla jsem zvědavá, jak u něj pochodil. Když o něm předtím mluvil, nabyla jsem dojmu, že si tohoto konkrétního lotra docela oblíbil. Začal mi popisovat svoji návštěvu v Limehouse, zrovna když Bessie dorazila s mísou polévky. Přerušili jsme hovor, dokud se opět nevytratila z místnosti.

„Co tím Jacobus přesně myslel?“ zeptala jsem se Bena.

„Může mít nějaké informace, nebo ne?“

„Jak znám starého Jacobuse, miláčku, myslel tím, že pokud se dozví o někom, kdo nabízí kradené šperky, a dotyčným zlodějem bude někdo, s kým sám občas obchoduje, neřekne nám ani slovo. Bude chtít chránit své vlastní obchodní zájmy. Pokud se však dozví, že věci nabízí někdo nový, někdo, s kým ani on, ani žádný jiný překupník kradených věcí předtím nejednal, nebo o něm dokonce nikdy neslyšel…“

Odmlčel se a ochutnal polévku. „Výborná. Vsadím se, žes ji vařila ty, a ne Bessie.“

„Pst…“ Podívala jsem se na dveře. „Ano, vařila jsem ji já, ale Bessie nic neříkej, rozrušilo by ji to.“

„Dveře jsou zavřené. Musí přece vědět, že není moc dobrá kuchařka.“

„Ohromně se zlepšila,“ obhajovala jsem naši jedinou výpomoc v domácnosti. „A to, že jsou dveře zavřené, ještě neznamená, že neslyší, o čem si povídáme. Má uši jako netopýr a ráda poslouchá.“

„Když jsem procházel chodbou, zdálo se mi, že v kuchyni slyším šum hlasů. Nemá návštěvu?“

„Ano, přišel za ní strážník Biddle.“

„Aha, takže zase večeří na můj účet, co?“ zamumlal Ben.

„Musel cestou sem běžet, aby se sem dostal dřív než já. Hlavně ho ode mě drž dál. Už jsem strávil hodinu pročítáním jeho poznámek a probíráním zmizelého náhrdelníku paní Roxbyové s komisařem Dunnem.“

„Musí to být velmi bohatá žena.“ Benův popis oslnivého náhrdelníku z fotografie ve mně vzbudil zvědavost.

„Velmi bohatá a podle Dunnových slov se zná s několika významnými lidmi. Nebožtík pan Roxby byl majitelem lodí, partnerem v rodinné firmě. Sama paní Roxbyová také pochází z majetné rodiny. Neptej se mě, kde se to Dunn dozvěděl. Mám dojem, že už se do toho vložil někdo z vyšších míst. Paní Roxbyová vypadá přesně jako ten typ ženy, která neváhá okamžitě požádat o laskavost. Podle mého hledá své neteři ženicha s titulem.“

„Chudák dítě,“ poznamenala jsem. „Ačkoli má možná stejné ambice jako její teta.“

Ben vypadal podrážděně, a tak jsem si řekla, že je načase změnit téma. „Snad se Jacobus o něčem doslechne,“ uzavřela jsem.

„Musíme doufat, že ten šperk nerozbili, nevyjmuli z něj kameny a zbytek neroztavili, protože už jen zlato samotné má obrovskou hodnotu,“ zamumlal Ben. „Ale vzhledem k tomu, že je to tak jedinečný kousek, se obávám, že přesně to se s ním stane. Doufejme, že je zloděj jen prospěchář, snad nějaký sluha, který se ho pokusí prodat neporušený. Pak by mi Jacobus mohl poslat zprávu.“

„Proč by to dělal?“ zeptala jsem se.

„Protože lidé, kteří se zbavují velmi cenných předmětů, jsou obvykle odborníci, profesionálové nejvyšší úrovně. Nechtějí, aby se jim do toho pletl nějaký amatér. Mohlo by jim to všem překazit plány – včetně Jacobuse a jeho případných obchodů. Pokud by pojal takové podezření, mohl by se rozhodnout dát to vědět policii. Anebo taky ne… Je to opatrný muž. Jedná s darebáky, které zná. Amatér rychle zjistí, že ukrást třeba tenhle smaragdový náhrdelník je jedna věc, ale zbavit se ho, to už je jiná. Nezapomeň, že mluvíme o překrásném, unikátním kousku, a o to je to obtížnější. Nebude snadné ho prodat dál. A amatérští zloději dělají chyby. Předpokládejme však, jen pro představu, že zloděj má štěstí a najde kupce. V prvé řadě mu překupník rozhodně nenabídne cenu, v jakou doufal, ale nakonec se s ní musí spokojit. Ber, nebo nech být. To ho však přivádí k dalšímu problému. Nedokáže vysvětlit jak to, že má najednou v ruce peníze, které předtím neměl. Pokud se ho někdo, především policie, zeptá, kde je vzal, může se zhroutit a přiznat nejen to, že dotyčnou věc ukradl, ale i to, komu ji prodal. Profesionální překupníci rádi jednají s profesionálními zloději. Je to obchod.“ Ben se zahleděl do misky s polévkou. „Dunn má pravdu. Den, dva počkám a pak znovu zajdu za Jacobusem. Ale hádám, že je to práce žebříkového gangu…“

Vtom se prudce otevřely dveře a objevila se Bessie s talířem vařeného hovězího a zeleniny. Položila ho na stůl a zeptala se: „Co je to žebříkový gang?“

„Copak, Bessie, zase jsi poslouchala?“ zeptal se Ben.

„Zrovna jsem přišla,“ opáčila naše služebná bez náznaku studu.

„A co kdyby ses vrátila do kuchyně a zeptala se na to svého hosta Biddla?“ navrhl Ben. „Určitě ti to rád poví.“

„Jde o ty smaragdy, že?“ Bessie popadla prázdnou polévkovou mísu a dveře se za ní zabouchly.

„Vidíš? Poslouchá!“ prohlásil Ben vítězoslavně. „A co nezaslechne, to jí řekne Biddle. O každém zajímavém případu je informovaná skoro stejně dobře jako my.“

„Ale ne proto, že by slídila,“ bránila jsem Bessie. „Biddle jí o tom nejspíš všechno prozradil, jak říkáš. A co je to vlastně ten žebříkový gang?“

„Profesionální zloději specializující se na venkovské domy. Paní Roxbyová žije nedaleko vřesoviště Hampstead Heath. Po setmění je to osamělé místo. Gang si vytipuje svou kořist. Přinesou si dlouhý žebřík, který ukryjí v křoví na pozemku nebo poblíž. V tomto případě pravděpodobně v podrostu na samotném vřesovišti. Počkají, až rodina povečeří nebo vyrazí na večer ven. Jakmile se setmí, přinesou si žebřík na předem vybrané odlehlé místo. Postaví ho k zadní stěně domu, vylezou po něm nahoru a vypáčí okno. Dámy v domácnosti se pečlivě obléknou k večeři. Šperkovnice, obvykle uschované v trezoru, zůstanou ležet v šatně na toaletních stolcích a čekají, až se rodina později odebere do svých pokojů, vrátí obsah dovnitř a opět je uzamkne.

Tři nebo čtyři hodiny mezitím stráví všichni obyvatelé domu, rodinní příslušníci i služebnictvo, dole. Rodina si povídá s hosty, možná hraje hudba, a personál se činí v kuchyni, přičemž nadělá spoustu hluku. Takže zloděj má horní patra jenom pro sebe. Sebere veškeré cennosti, které zbyly ve šperkovnicích, nacpe si je do kapes a sestoupí po žebříku dolů. Pak se i se svými komplici vypaří jako pára nad hrncem a žebřík odnesou s sebou, aby ho schovali, dokud se jim nenaskytne další práce.“

„Ale zůstal by náhrdelník podobný tomu, který se ztratil, ve šperkovnici? Neměla by ho ta mladá dáma na sobě?“ zeptala jsem se, vzápětí jsem se však zarazila a zamračila se.

„Ne, pokud by se nejednalo o nějakou velkolepou událost, jako je ples nebo recepce. Na obyčejnou večeři by si vzala něco méně okázalého. Tak proč z trezoru vytáhli právě tento náhrdelník? Předpokládala bych, že bude uložen ve vlastním pouzdře, a ne ve šperkovnici spolu s dalšími kousky.“

„Na to se budu muset zeptat. Už chápeš, proč s tebou tyhle věci tak rád probírám, miláčku? Vždycky rychle najdeš slabé místo v obraně. Proto se s tebou také nehádám,“ usmál se Ben. „V každém případě je dům dole plný světla a lidí a všichni se cítí v bezpečí. Nahoře je tma, pusto a prázdno a neobjeví se tam ani noha, dokud hosté mnohem později neodejdou.

Žebříkový gang příliš neriskuje. Paní Roxbyová může ze své ztráty vinit jen sama sebe. Tihle zloději obchodují s profesionálními překupníky a navzájem se mezi sebou dobře znají. Jacobus by je nezradil. Ale amatér, jak už jsem se zmínil, představuje nebezpečí pro všechny. Jeho totožnost se zpravidla odhalí docela rychle. Pokud se mu podaří kradený předmět prodat, nedokáže skrývat, že utrácí víc peněz, než může vysvětlit. Jacobus by nám o něm s radostí prozradil všechno, co ví.“

Poté se Ben pustil do večeře a já jsem usoudila, že si zaslouží, abych ho nechala v klidu se najíst, než se začnu znovu vyptávat. Bohužel nám ani jednomu nebylo dopřáno nerušeně dojíst.

Prvním znamením toho, co mělo přijít, bylo pozdvižení v naší kuchyni. Nejdřív jsem zaslechla Bessiin hlas následovaný mužským, v němž jsem rozpoznala Biddla. Vzápětí se ozval další ženský hlas, tentokrát zvučný, naléhavý a zněl zoufale.

„Zůstaň tady!“ Ben vyskočil ze židle a odhodil ubrousek.

„Pokud se nepletu, čekají nás potíže!“

Nepletl se. Dveře se prudce otevřely a v nich se objevil Biddle jen v košili a s vlastním ubrouskem zastrčeným za límečkem. Skutečně večeřel na náš účet.

„Radši byste měl jít sem, pane,“ supěl. „Jinak úplně zešílí. Promiňte, madam.“ Obrátil se ke mně a lehce kývl hlavou. „Nemyslím Bessie, ta se ji snaží uklidnit. Myslím tu druhou. Vpadla dovnitř zadními dveřmi, je celá bez sebe a plácá něco o vraždě!“

V tu chvíli se rozlétly dveře z kuchyně a do předsíně se vřítily dvě ženské postavy. Bessie získala rovnováhu jako první a doširoka rozpřáhla ruce, aby zabránila naší návštěvě v dalším postupu. „Nemůžeš mi pomoct, Waltere?“ požádala Biddla. „Ona se snad zbláznila!“

Zpoza ní se vynořila další postava a zaječela: „Chci mluvit s panem Rossem! Pane Rossi, ste tady? Musíte jít hned se mnou! Je mrtvý, někdo ho zabil, všude je krev!“

„Daisy?“ zvolal poplašeně Ben. „Pusťte ji dovnitř, Biddle!“ A směrem ke mně dodal: „Promiň, drahá, ale myslím, že je to naléhavé.“

„To si pište!“ vykřikla návštěvnice a vtrhla do místnosti.

„Proboha,“ podivila jsem se. „To je slečna Smithová, že?“ Daisy Smithovou jsem neviděla od té doby, kdy Ben vyšetřoval vraždy spáchané Říčním přízrakem. Ačkoli se to možná právě teď nehodilo, napadlo mě, že není tak upravená, jak by se slušelo, a přinejmenším pro tuto chvíli ztratila svůj pověstný londýnský styl i veškerou kuráž.

Vypadala vyděšeně.

„Omlouvám se, paní Rossová,“ zalapala po dechu. „Nepřišla bych, ale inspektor se tam dneska ráno zastavil…“

S mírným bodnutím u srdce jsem si uvědomila, že máme po klidném večeru.

Ben to však bral docela s klidem, přestože zjevně nesla špatné zprávy. „Kdo je mrtvý?“ zeptal se.

„Starý Jacobus! Má hrdlo podříznutý od ucha k uchu!“ Pro ilustraci si ukazováčkem nakreslila rovnou čáru přes hrdlo. „Všude je krev! Nikdy sem nic takovýho neviděla! Běžela sem to říct Tomovi. Poslal se mnou Quiga, aby zjistil, jestli je to pravda. Když tam přišel, zůstal stát s otevřenou pusou, jako by ho zasáhnul blesk. A Quiga jen tak něco nerozhodí, to mi můžete věřit. Já sem se cejtila úplně stejně, když sem ho našla!“

Inspektor Ben Ross 