Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Cover © Daniel Pocar, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5612-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5613-1 (mobi)

Obsah

BALADA

BALADA FORTUNINA

BALADA-EPIŠTOLA

ZÁVĚŤ

ZÁVĚŤ

BALADA O DÁMÁCH NĚKDEJŠÍ DOBY

NÁŘEK NĚKDEJŠÍ SLIČNÉ ZBROJMISTROVÉ

BALADA SLIČNÉ ZBROJMISTROVÉ NEVĚSTKÁM

DVOJBALADA O BLÁZNOVSTVÍ V LÁSCE

MODLITBA K PANNĚ MARII

RONDEAU

BALADA A MODLITBA

BALADA O JAZYCÍCH KLEVETNÍKŮ

BALADA-PROTEST

BALADA O ZOBÁČKU PAŘÍŽANEK

BALADA O TLUSTÉ MARGOT

BALADA MRAVOUČNÁ

RONDEAU

RONDEAU

BALADA KAJÍCNÁ

BALADA ZÁVĚREČNÁ

POSLEDNÍ BÁSNĚ

ČTYŘVERŠÍ

BALADA-EPITAF

BALADA O ODVOLÁNÍ

BALADA-PETICE

Z DOSLOVU PŘEKLADATELE

BALADA

kterou Villon napsal léta Páně 1458 na námět,

jejž u svého dvora v Blois určil vévoda orleánský

Já u pramene jsem a žízní hynu;

horký jak oheň, zuby drkotám;

dlím v cizotě, kde mám svou domovinu;

ač blízko krbu, zimnici přec mám;

nahý jak červ, oděn jak prelát sám,

směji se v pláči, doufám v zoufání;

mně lékem je, co jiné poraní;

mně při zábavě oddech není přán;

já sílu mám a žádný prospěch z ní,

srdečně přijat, každým odmítán.

Jen to mi nesporné, co plno stínů;

kde světlý den, tam cestu sotva znám;

kde průzračnost, tam výkladem sic minu;

svou znalost vděčím náhlým náhodám;

vše vyhrávaje, čím dál smolněji hrám;

dím „dobrý večer“, jitro-li se skví;

když ležím naznak, strach mám z padání,

bohatství čekám, ničí nejsem pán;

mám vše, co chci – nic, na čem srdce lpí –,

srdečně přijat, každým odmítán.

K věcem, jichž neznám, horoucně se vinu,

ženu se k cíli, jehož nežádám;

kdo ke mně vlídný, tomu dávám vinu;

kdo mluví pravdu, tomu lhářů lám;

můj druh je ten, kdo vemluví mně klam

a „labuť černá je jak havran“ dí;

v tom spojence zřím, kdo mi ublíží;

mně jedno, jsem-li šalbě ve psí dán;

mám v mysli vše, jen ne to nejbližší,

srdečně přijat, každým odmítán.

Ó kníže, každý, kdo to čte, nechť ví:

nic neznám, ač mám o všem vědomí.

Jsem stranický, jsem zastánce všech stran.

Co chci? Být z těch zas, plat kdo bráti smí,

srdečně přijat, každým odmítán.

BALADA FORTUNINA

kterou Villon složil v létě 1461,

jsa vězněn v Meungu nad Loirou

„Fortunou mne už nazývali staří,

a ty mi laješ, že jsem vražednice,

ty, jehož světýlko tak kalně září?

Jsou zdatnější než ty a musí dřít se,

když do lomů je štvu a do mlýnice;

ty, v hanbě živ, si budeš stěžovati?

Vždyť nejsi sám, nač tedy bědovati?

Jen hleď, jak s velkými já nakládám;

co hrdinů už na svědomí mám!

A co jsi proti nim, ty kuchtíčku?

Tak se jen utiš, já ti povídám,

buď ještě rád a nehuč, Františku!

Já věru před králi a před císaři

si nikdá nevedla jak slitovnice.

Priam byl zabit před své choti tváří,

též jeho věrní padli bojujíce,

valem a hradbou nechráněni více.

Kles Hannibal – a doved bojovati!

Mrtev je Scipio – a znal se rváti!

Pompeia zničil promyšlený klam,

Caesara vydala jsem nástrahám,

zle pykal Jason za svou vyjížďku;

ba jednou Řím jsem zapálila sám.

Buď ještě rád a nehuč, Františku!

Král Alexandr, jejž boj slávou daří,

až k samým hvězdám toužil vyvýšit se:

já kývnu jen – a všechno se mu zmaří.

A stejně tyran Médů. Nechci přít se,

já zkrátka jsem už jednou ukrutnice...

Též Holoferna jmenovat ti znám,

jejž Judith zabila. Tak všecky sklám,

zrovna jak šplhají se na výšku.

Též Absolon, ten pyšný, je ten tam!

Buď ještě rád a nehuč, Františku!

Já, lidé, místo Boha vládnout vám,

na těle hadříčku vám nenechám;

tak nepřej si mít se mnou rozmíšku,

sic za jeden ti deset štulců dám;

buď ještě rád a nehuč, Františku!“

BALADA-EPIŠTOLA

poslaná Villonem ztéhož vězení,

ve kterém ho držel biskup Thibaut ďAuxigny

Ach, smilujte se, smilujte se přec,

vy aspoň, přátelé, jimž byl jsem druh!

Zde vdíře ležím, bídný zajatec,

sem vržen Fortunou– tak velel Bůh –,

kde hloh ni palma nekvete, jen puch.

Galáni, holky– růže na líci –,

kejklíři po provaze křepčící,

běžci, že sotva šíp vás překoná,

pijáci chrabří, sudy dunící,

chudáka necháte tu Villona?

Vy šašci, znichž je každý umělec

arozradostní lidem zrak isluch!

Však jeho posadili veztuchlou klec,

kam nezaproudí světlo ani vzduch.

Ty hráči tam– ty šejdíři –, jsi hluch?

Vy písničkáři, rondeau pějící,

kujóni, pořád něco kující,

chcete mu šodó dát, až dokoná?

Jde to sním zkopce avy, hýřící,

chudáka necháte tu Villona?

Přijďte si lehnout na ten kavalec,

vy kavalíři, jejichž smělý duch

ni krále nedbá– leda nakonec

že Bohu splatí desátek adluh.

Zde úpí vbrlohu, jenž plísní ztuch,

on, jemuž vzali stůl ižidlici,

on, dnem inocí hubu sušící;

katarem střev se na smrt rozstoná–

to zkůrek, ne snad samou ústřicí;

chudáka necháte tu Villona?

Vy, které volám, starci, mladíci,

na pana krále jděte speticí