Rowan Keats

what a lass wants

Copyright © Rowan Keats, 2015

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-386-4

1. kapitola

Opatství Cambuskenneth,

nedaleko hradu Stirling,

říjen 1286

Caitrina de Monfort se hnala temnou chodbou opatství, v jedné ruce svíčku a v druhé misku se sleděm v citronovém nálevu. Královna se uprostřed noci probudila s ohromnou chutí na kyselou rybu. Vzhledem k tomu, že Její Milost dělilo od porodu budoucího krále Skotska jen několik týdnů, Caitrina se ochotně nabídla, že její přání uspokojí. Požadavek ovšem přišel v poněkud nevhodnou, znepokojivou dobu. Elegantní kamenná sloupoví a vyřezávané kříže z dubového dřeva, které Caitrina obdivovala za denního světla, se v tento čas stávaly útočištěm přízračných stínů.

Proběhla neosvětleným průchodem a po zádech jí přeběhl mráz. Kruh světla vrhaný mihotavou svíčkou sotva dokázal držet ponuré příšeří v patřičných mezích. Možná by bylo moudřejší probudit některou služku. Pokoje vyhrazené pro ubytování vznešených hostů se nacházely v samostatné věži, mimo doslech místností, kde spali augustiniánští mniši…

Caitrina se ušklíbla, zpomalila a pokračovala v chůzi důstojnějším krokem. Dobrotivý Bože… Proč dovolila, aby jejím nohám daly křídla bláhové představy? Co by ji mohlo k smrti vyděsit? Žijí zde mniši. Tato místa jsou posvátná.

Stoupala po schodech do druhého patra, kde se stíny bojovala jediná statečná louč – a prohrávala. V chodbě bylo možné rozeznat ztemnělé obrysy několika klenutých průchodů, ale máloco jiného.

Pokoje královny – přepychové místnosti, k nimž patřila předsíň a ložnice s kamenným krbem a mohutnou postelí na vyvýšené plošině – se nacházely až na konci chodby. Před okovanými dveřmi stáli na stráži dva věrní ozbrojenci, kteří chránili královnu a půl tuctu jejích služebnic.

Do bezpečí jí zbývá pouhých dvacet kroků.

Pokračovala v cestě.

Její rty už zvlnil jemný úsměv, vtom však ze tmy něco vylétlo. Mohutná a surová ruka ji chytila za krk a narazila ji na kamennou zeď. Caitrina se pokusila vykřiknout, ale z hrdla se jí ozvalo pouze přidušené zaúpění. Svíčka jí vypadla z ruky na zem a plamínek zhasl, jakmile se převrátila, takže zůstala v naprosté tmě a v těsné blízkosti horkého dechu jakési zrůdy.

S divoce bušícím srdcem zavřela oči.

„Pokoušíš moji trpělivost,“ zavrčel netvor.

Poznala ten hlas, ale přestože byl známý, naháněl hrůzu. Patřil Giriku Medvědovi, nohsledovi a věrnému kumpánu Eduarda Longshankse, krále Anglie. Caitrina i se zavřenýma očima viděla jeho velké znetvořené levé ucho a svraštělou jizvu po ráně, již mu do tváře zasadil neúspěšný úkladný vrah.

„Každý královnin krok je nutné ohlásit.“

Caitrině studem zrudly tváře. Myslel si, že by mohla třeba jen na okamžik zapomenout na strašlivý úkol, který má splnit? Pokusila se otevřít ústa, ale jeho ruka ji stále pevně držela, téměř dusila. Nedokázala promluvit.

Girik zaslechl její sípění a uvolnil stisk, takže Caitrina konečně ucítila závan vzduchu. Naklonil se k ní, dech prosáklý pivem a hnilobou. „Když královna bude jíst spolu s opatem, povíš mi to. Dá-li si haggis místo zvěřiny, povíš mi to. A když se rozhodne nevrátit se večer do Stirlingu, povíš mi to. Chci vědět o každém jejím hnutí. Říkám to jasně?“

„Rozhodla se na poslední chvíli,“ vysvětlovala ochraptěle Caitrina. Kupodivu se jí podařilo udržet v ruce misku s rybou a teď si ji přitiskla k hrudi. Chabá bariéra jí kupodivu poskytovala jakousi útěchu. „Necítila se dobře.“

„Kdyby už byla upoutána na lůžko, jak by žena v jejím stavu měla být, k takovým obtížím by nedošlo.“

„A kdyby její manžel nezahynul v předvečer jejích narozenin,“ odpověděla Caitrina, „mohla by klidně odpočívat v Kinghornu místo toho, aby vyhledávala všechny zbožné řádové bratry v zemi. Myslí si však, že nešťastné načasování Alexandrovy smrti je zlé znamení, a má strach o duši svého nenarozeného dítěte.“

Girik opovržlivě zafuněl. „Je bláznivá. Další důvod, proč bych měl vědět, co má v úmyslu.“

Urážka podráždila Caitrinino už tak znepokojené svědomí. „Jsem v královniných službách. Nemohu vypravovat každou hodinu posla se zprávou.“

„Musíš uspokojit krále Eduarda, ne tu francouzskou čubku.“ Na tváři ucítila dotek lehounký jako pírko. „Je třeba, abys ctila dohodu, kterou jsi s ním uzavřela. Musíš se postarat, aby byl spokojený.“

Caitrina se ušklíbla. Dohoda? Jako by měla na vybranou. „Umožnila jsem mu nahlédnout do všech královniných záležitostí, do nichž jsem zasvěcená. Mým jediným pokleskem je toto prodlení.“

„Prodlení, které by mohlo mít fatální následky.“ Girik vtiskl do výstřihu Caitrininých šatů jakýsi měkký předmět. „Když ho zklameš, král splní svůj slib a označí tebe i tvou sestru za zrádkyni koruny.“

Před Caitrininýma očima se mihl sestřin obraz – z okamžiku, kdy se počátkem dubna v Dunfermlineském opatství viděly naposledy. Den po státním pohřbu krále Alexandra. Nikdy nezapomene na zmatený výraz Marsailliny mladé tváře, když ji Eduard a jeho vojáci odváděli do Uxbridgeského převorství. Mezi oběma dívkami byl věkový rozdíl devět let a Marsailli nechápala, že jakmile král nabízí svou ochranu, není možné odporovat. I kdyby ta ochrana byla pouze předstíranou laskavostí. „Nezklamala jsem.“

Ruka na jejím krku opět stiskla pevněji. „Tvoji snahu posoudím já,“ vyštěkl, „ne ty. Podávej své zprávy s větší pečlivostí, jinak se ti důsledky nebudou líbit.“

Její rodina byla zbavena půdy, majetku a titulu, ale Caitrininými žilami stále proudila aristokratická krev – její dědeček byl hrabětem z Leicesteru a babička byla dcerou krále. Udělala by chybu, kdyby dovolila Girikovi, aby si myslel, že je bezmocná. Otevřela oči. Obličej králova přisluhovače byl pár palců od ní a ona bezděčně pohlédla na hrbolatou jizvu. „Jsem královnina sestřenice. Ztrestáš-li mě bezdůvodně, postarám se, abys za to visel.“

Medvěd jí zasyčel do ucha: „Tebe a tvoji sestru zplodil exkomunikovaný vrah. Kdo myslíš, že vystoupí na tvoji obranu?“

Jeho slova zažehla v Caitrinině hrudi pálivý oheň a dívka se mu pokusila vytrhnout. „Nebyl to vrah. Můj otec prostě udělal to, co vyžadovala čest. Pomstil svého příbuzného.“

„K pomstě neměl žádný důvod. Tvůj strýc i dědeček zemřeli na bitevním poli. Jindřichovi z Almainu podřízl hrdlo v kostele.“

„Líčíš Jindřicha jako neviňátko,“ řekla Caitrina. „Jenže on nebyl nevinný. Ukradl barvy Leicesterů a pak zavraždil každého muže, který se přihrnul k jeho praporu.“

„Král Eduard to vidí jinak.“

„Samozřejmě. Jindřich se řídil Eduardovými rozkazy.“

Girikův palec se jí pevněji přitiskl ke krku. „Hříchy tvého otce nestojí za debatu,“ zavrčel. „Jediné, na čem záleží, je to dítě. Udělej, co říkám, nebo za to zaplatí tvoje sestra. Rozumíš?“

Caitrinina touha slábla s tím, jak jí docházel vzduch. Moc dobře věděla, co je v sázce. Špehovat sestřenici jí vadilo, ale z představy, jak by žila Marsailli, kdyby byly označeny za zrádkyně, se jí dělalo zle. Jejich otec zemřel jako úplný nuzák v jakési cizí zemi. Nemůže připustit, aby Marsailli potkal stejný osud. Přikývla.

„Už se blíží porod?“

Zavrtěla hlavou.

Girik opět uvolnil sevření. „Porodní bába v mých službách se domnívá, že může nastat někdy v příštím měsíci. Musím znát okamžik, kdy slehne.“

Caitrině se sevřel žaludek. Co vedlo Girika k tomu, aby si pořídil porodní bábu? Špehovala královnu už několik měsíců a dávno věděla, že král Eduard má zájem o její dítě – budoucího panovníka Skotska. Ale jaký je králův hlavní záměr? „Mnichové nabídli královně útočiště ve svém přepychovém sídle v Clackmannanu. Vydáme se tam zítra.“

„Výborně.“

„Předpokládám, že až se dítě narodí, Marsailli bude smět opustit převorství a usadit se se mnou v královnině domácnosti, je to tak?“

Po její otázce následovala chvíle ticha.

Nakonec ji Girik pustil a ustoupil. „Bude smět odejít, až splníš úkol.“

„Co to znamená?“

„Až sebereš dítě a přineseš mi je.“

„Cože?“ Caitrina s hrůzou hleděla na jeho temnou postavu a ucítila, že jí ztěžkl žaludek. Unést sestřenici dítě? Jediné dítě, které Jolanda může mít se svým už zesnulým manželem? „O únosu dítěte se nikdy nemluvilo. Byla jsem požádána o sledování, nic víc. Takovou věc nemohu udělat.“

„Skutečně jsi věřila, že trocha slídění bude stačit, aby sis vysloužila odpuštění za otcův zločin?“ jízlivě se zeptal Medvěd. „Tak hloupá přece nejsi.“

Caitrině se zatočila hlava a malátně se opřela o kamennou zeď. Možná není hloupá, ale rozhodně je naivní. Teď jí všechno začalo dávat strašlivý smysl – proto se král Eduard na pohřbu osobně obrátil na ni, proto se schůzka odehrála v opuštěné chatrči za opatstvím a proto převzal do své péče její sestru. Od začátku to měli v plánu. Její sestra je víc než vězeňkyně. Má sloužit jako prostředek, jehož pomocí král Eduard srazí hrdý a nezávislý národ na kolena.

„Je má sestra v bezpečí?“

„V podstatě ano… prozatím. Už není v převorství. Je tady ve Skotsku – se mnou.“

Caitrina se při jeho slovech málem zapotácela. Bylo dost hrozné představit si sestru samotnou mezi cizími jeptiškami. Ale v Girikově společnosti? Bůh ví, jaké hrůzy musela Marsailli vytrpět z rukou toho skety. V patnácti letech se z ní stala štíhlá kráska s jemnou duší. Nebude snášet špatné zacházení. Ovšem Eduard Longshanks nevěnuje jedinou myšlenku životům nevinných mladých dívek – zajímají ho pouze jeho vlastní plány.

A k těmto plánům patří uvržení Skotů do poroby všemi možnými způsoby. V jednání s Caitrinou ukázal své skutečné barvy, otevřeně se vysmíval sousedům ze severu. Caitrina si však nikdy nepředstavovala, že klesne tak hluboko, aby chtěl získat Jolandino dítě. Dobrotivý Bože…

„Unést dědice skotského trůnu nebude snadné.“

„Jsi královnina sestřenice,“ připomněl jí Girik.

„Ať jsem její sestřenice, nebo ne,“ namítla, „to, co žádáš, není možné vykonat. Dítě nikdy nezůstává samo.“

„Nějaký způsob se jistě najde,“ řekl jemně. „Jinak přijdeš o všechno, co je ti drahé.“

Potom znovu ustoupil a za okamžik zmizel ve tmě.

Když jeho kroky dozněly a v chodbě zavládlo ticho, Caitrinina ztuhlá ramena se trochu uvolnila. V uších jí stále zněly Medvědovy výhrůžky, ale pak přece jen chvatně zamířila k mohutným dubovým dveřím na konci chodby, misku sleďů přitisknutou k ňadrům, jako by to byl ukradený poklad. Zdržela se až příliš dlouho. Královna jistě umírá hlady.

V předsíni mlčky a odhodlaně stáli dva ozbrojení strážci v rudých a zlatých krátkých pláštích, nic netušící o události v chodbě. I kdyby o ní věděli, nepřišli by jí na pomoc – byli to členové královské gardy. Raději by zemřeli, než by se vzdálili od královny.

Caitrina otevřela vnitřní dveře a vstoupila.

Přivítal ji závan jemného tepla z krbu. Pět dvorních dam oděných pouze v bílých lněných nočních košilích a hedvábných střevíčcích se nenuceně shromáždilo kolem ohromného pódia s lůžkem uprostřed místnosti a tichými hlasy rozmlouvalo.

Přiběhla k ní Gisele de Noyon, královnina první komorná. S rozmrzele svraštělým čelem vytrhla Caitrině z ruky misku s rybou. „Mon Dieu! Ty líná kůže! Lelkovala jsi a civěla na měsíc? Martine měla pravdu. Měla jsem poslat některou služku.“

„Kuchyně jsou na opačné straně opatství,“ připomněla jí Caitrina.

Ale nemusela se namáhat. Gisele už mířila zpátky k posteli. Těžké sametové závěsy zůstaly na jedné straně roztažené a za nimi bylo vidět mladou královnu opírající se o hromadu vyšívaných polštářů. Jolandinu tvář rozzářil široký úsměv, jakmile spatřila rybu, a dychtivě uchopila stříbrnou lžíci, aby se mohla pustit do jídla. Zvedla ji nad misku a chystala se nabrat sousto, pak ale najednou zvedla zrak a zadívala se přes pokoj.

„Caitrino,“ zvolala, „pojď sem.“

Neformální výzva si vysloužila Giselin hněvivý pohled. Dvorní dámy se obvykle oslovovaly tituly a královna jen zřídka nedodržela etiketu. Výjimku činila jen u své sestřenice.

Caitrina se zadívala stranou, aby nemusela čelit Giselině nevoli, prošla k lůžku tak rychle, jak dekorum dovolovalo, a uklonila se. „Čím vám mohu posloužit, Vaše Milosti?“

„Lady Gisele mě ujistila, že mi nebude podán žádný pokrm, aniž ho někdo ochutná,“ řekla Jolanda a volnou rukou si něžně pohladila vystouplé břicho. „Ale potřebuji slyšet takové ujištění z tvých úst. Kvůli mému princi.“

Její obavy nebyly neopodstatněné. Před několika měsíci se královnu a její nenarozené dítě pokusil otrávit jakýsi šílenec a málem se mu to podařilo. „Máte mé slovo,“ řekla Caitrina. „Probudila jsem kuchaře a ten sám rybu ochutnal, přímo před mýma očima.“ Spokojená královna spustila lžíci do misky a nabrala malý plátek ryby. Vložila ho do úst, pak na okamžik zavřela oči a vychutnávala noční pochoutku. „Vynikající,“ zamumlala, jakmile sousto spořádala. Potom dychtivě, ale způsobně z misky nabírala další kousky, až ji vyprázdnila.

Gisele odložila misku na postranní stolek a jedna z dam nabídla královně ubrousek provoněný levandulí, aby si otřela rty. Spokojená královna opět složila hlavu do polštářů. „Chci odpočívat.“

Caitrina se chtěla vzdálit, ale vtom královna otevřela oči a chytila ji za ruku. „Zítra si spolu promluvíme, má milá sestřenko. Během měsíců po Alexandrově smrti jsi mi přinášela skutečnou útěchu.“

„Jsem tu proto, abych vám sloužila, Vaše Milosti.“

„Budeme požadovat chůvu,“ řekla královna a víčka jí opět klesla. „Někoho, kdo bude klást zájmy prince nade všecko. Znovu a znovu prokazuješ svoji oddanost a nenapadá mě nikdo lepší, komu bych mohla svěřit své dítě a jeho budoucnost.“

Caitrina spíš vycítila, než viděla Giselin zlostný pohled. „Nechtěla byste vybrat někoho s většími zkušenostmi, Vaše Milosti? Ženu, která už má vlastní děti?“

„Ne,“ odpověděla královna a dovolila očím, aby se při jemném povzdechu zavřely. „Neprovdaná žena je nejlepší. Chůva nesmí mít v hlavě jiné starosti.“ Pustila Caitrininu ruku. „Ale o tom si pohovoříme zítra.“

Caitrina se hluboce uklonila a vzdálila se. Ostatní dámy se shlukly u královny, přisunuly jí k tělu pokrývky a zatáhly závěsy.

Vrchní chůva. Neuvěřitelné. Nikdy si nepředstavovala, že jí královna prokáže čest takovým jmenováním. Zvláště teď. Kdyby Jolanda něco tušila o rozhovoru na chodbě, vsadila by Caitrinu do želez a strčila ji do hladomorny. Právem. Neloajálnost a zrada by neměly být nikdy odměněny, bez ohledu na to, jak ušlechtilý záměr je vedl. Caitrina se srdcem bušícím v rytmu dunivého pochodu sáhla do výstřihu a vytáhla hebký předmět, který tam vsunul Girik. Byla to kadeř vlasů převázaná konopným provázkem. Lesklých, oříškově hnědých, mírně zvlněných vlasů. Caitrině se sevřelo hrdlo.

Marsailliny vlasy.

Byly hrubě odřezány ze sestřiny hlavy, měly nerovné okraje a různou délku – představovaly zjevnou výstrahu: zmocni se dítěte, jinak bude tvoje sestra trpět. Girik nejspíš považoval vlasy za mírné varování, ale pohled na ně bodal Caitrinu do srdce. Jedna věc je odříznout vlasy muži, ale ženě?

Girik by zrovna tak mohl Marsailli pořezat tvář nebo jí zlomit nos. Sestřina krása by byla na dlouhou dobu zohyzděná.

Girik je opravdu zrůda.

A teď má ve své moci líbeznou, nevinou Marsailli.

Caitrina zvedla zrak ke královninu loži. Dvorní dámy zhášely svíčky a vracely se na své kavalce. Přestože se Caitrina bála Medvědovi vzdorovat, věděla, že nastal čas jednat. Nesmí dovolit, aby Marsailli zůstala ve spárech takového zloducha. A nesmí se snížit k únosu Jolandina milovaného dítěte.

Ne.

Musí nalézt sestru a přijít na to, jak přelstít Girika.

Jakmile se Bran MacLean se svým koněm přehoupl přes vrchol a začal sjíždět do údolí, krátce se ohlédl. Naskytl se mu pohled na vlnící se pahorky pokryté hnědou trávou a blednoucím purpurovým vřesem. Nic nenasvědčovalo tomu, že ho někdo pronásleduje. To ovšem neznamená, že ho pronásledovatelé nechali být. Parta MacCurranů, která se na něho zavěsila, byla velmi odhodlaná. A zdatná. Zatím úspěšně zmařili každou jeho snahu setřást je a byl by hlupák, kdyby si myslel, že ztratili jeho stopu.

Předešlou noc zahlédl ve světle úplňku asi o tři míle dál jejich tábor. V následujících hodinách jistě ujeli kus cesty. Bran se přitiskl ke krku zvířete, když mohutný kůň pádil ze svahu a jeho hříva rozfoukaná větrem mu bičovala oči. S odstupem času si uvědomil, že ukrást tohoto koně byla chyba. Nechal se oslepit jeho krásou. Ano, bylo to nádherné zvíře s mohutnou hrudí a svalnatýma nohama, ale bylo cvičeno pro válku, ne pro rychlost. MacCurranové ho pronásledovali na rychlonohých koních.

Jakákoli naděje, že se dostane do Edinburghu dříve než oni a zmizí jim v jeho důvěrně známých ulicích, pohasla. Dostihnou ho mnohem dříve, než dojede do města. Je třeba stanovit si nový cíl. Možná Stirling. Je skoro stejně velký jako Edinburgh. Ale podaří se mu vjet do jeho bran dříve, než ho dohoní MacCurranové?

Znovu se ohlédl.

Když na hřebeni pahorku spatřil bělavý záblesk, jako by mu do žil pronikla ledová voda. Jsou mu v patách. Nejspíš přijde o cenný poklad ve svém vaku… a možná i o život. Ledaže by udělal něco riskantního a nečekaného. Pevně uchopil otěže a stočil koně na jih k hustému lesu, který zakrýval výhled na řeku Black Devon. Shýbl se, aby se vyhnul nízkým větvím stromů, a v plném cvalu vjel do lesa. Věděl, že jeho kůň je unavený a žíznivý, a tak s ním zamířil k potoku. Pak odvázal vak od sedla a čekal na správný okamžik. Přišel brzy – v podobě klády pokryté mechem po pravé ruce. Seskočil z koně a dopadl na zem tak prudce, až si málem vyrazil dech. Ale dobřě udělal. Sotva se skutálel do zatuchlého měkkého úkrytu spadlého stromu, jeho nedočkaví pronásledovatelé se prohnali kolem a dál sledovali stopy, jež v měkké půdě zanechal jeho kůň.

Bran, celý rozbolavělý, se zvedl.

Má pouze pár minut na to, aby si zachránil kůži. Až MacCurranové spatří koně bez jezdce, rychle se obrátí a pojedou zpět. Nedaleko odtud na západ je vesnice Clackmannan. S tvrzí, kterou obývají mnichové z Cambuskennethu, v níž by při troše štěstí mohl nalézt úkryt.

Přehodil si vak přes rameno a vydal se na cestu kapradinovým porostem, přitom dával pozor, aby nepolámal vějířovité listy rostlin. Když se dostal k řece, brodil se jí asi třicet kroků. Snad mu to pomůže, třeba jen na chvíli. MacCurranové jsou horalé z Vysočiny – brzy se mu zas dostanou na stopu. Došel na okraj lesa a ocitl se na okraji neobdělaného pole. Na druhé straně ležela malá vesnice a z ní se zvedaly tmavé kamenné zdi panské tvrze. Ale nebylo to ospalé sídlo, jaké očekával.

Krátce předtím k tvrzi zjevně přijela početná družina; na nádvoří stálo nejméně dvacet koní, dva kočáry a několik vozů vrchovatě naložených zbožím. Poblíž se shromáždil zástup vesničanů, kteří sledovali, jak služebnictvo vykládá věci z vozů. Bran si rychle prohlédl výjev před sebou a zrak mu ulpěl na praporci v rukou mladého vojáka – půlený štít: na jedné straně zlato se třemi rudými erbovními lvy ve skoku, na druhé azur se třemi stříbřitými liliemi.

Erb Jolandy, ovdovělé královny Skotska.

Bran se usmál

Rušné prostředí mu prospěje. Kde se při práci hemží hodně lidí, nastává zmatek a ten téměř vždy přináší příležitost. Aby měl šanci uniknout MacCurranům, měl by se ukrýt tam, kde ho sotva budou hledat: v ruchu královniny družiny. Zvedl zrak k hornímu patru sídla. Ošálit muže obklopující královnu ovšem nebude snadné.

Otevřel vak a zadíval se na stříbro a safírovou korunu.

Na druhé straně nic, co má nějakou cenu, se nezíská lehce.

Obešel vesnici a dostal se k tvrzi od severu, kde viděl největší shon. Se skloněnou hlavou zamířil rázným krokem přímo k řadě vozů. K tomu, aby se vmísil mezi královské služebnictvo, potřebuje elegantnější oděv, než je prostá košile, kterou měl na sobě. S naprostou sebejistotou působící dojmem, že je právě tam, kde má být, zamířil k vozu naloženému osobními předměty, uchopil truhlici okovanou mosazí a zvedl si ji na rameno. Pak udělal přesně to, co dělali ostatní nosiči – vykročil ke dveřím sídla.

Ale jakmile procházel kolem majordoma a jeho písaře, oslovili ho. „Hej,“ řekl majordomus, „stůj.“

Bran se zastavil a zůstal stát se skloněnou hlavou. Majordomus mu nesmí vidět do tváře.

„Kdo ti řekl, abys přinesl tuhle truhlici?“

Dobrá otázka. Neměl na ni pravdivou odpověď. „Jedna z královniných dvorních dam,“ zalhal. „Bála se, aby se něco z jejich oblečení nedostalo, kam nepatří.“

„Nesmysl,“ řekl majordomus. „Sám jsem spočítal všechny královniny truhlice. Tahle patří rytíři Francoisovi, který bude obývat pokoj v první étage. Třetí dveře vlevo. Ihned ji tam odnes.“

„Ano,“ řekl Bran a přikývl.

Stoupal po schodech, ale v prvním patře se nezastavil. Vyšel do druhého patra a vklouzl do prvního prázdného pokoje, který našel. Tam postavil truhlici na zem, zavřel dveře a začal zkoumat její obsah. Rytíř Francois si bohužel musel libovat v množství jídla. Všechno, co v ní Bran našel, by bylo jemu velké. Nechal truhlici na místě, vyšel z pokoje a vydal se po schodech dolů, kde se zařadil mezi sluhy vracející se k vozům.

„Viděl jsi královnu?“ zeptal se svého druha mohutný nosič před ním.

„Ano,“ odpověděl muž. „Ale jen na okamžik. Ona a její dámy šly rovnou do svých pokojů.“

„Je pravda, že má tvář jako anděl?“

Druhý muž opovržlivě odfrkl. „To nevím. Viděl jsem jenom její ohromné břicho.“

„Škoda že dvorní maršálek Finlay odjel na svatbu své sestřenice do Obanu.“ Podsaditější muž došel k vozu a naložil si na ramena jakousi truhlu. „Bude se zlobit, až se doví, že měl královskou návštěvu.“

„Bude mít možnost složit jí hold, až se vrátí.“

„Ano?“

„Ano. Fearchar říká, že opat bude Její Milost hostit až do porodu.“

Bran si vybral další elegantní truhlu a zopakoval předchozí postup. Musel to učinit třikrát, než se mu podařilo najít oděv, jaký potřeboval – jednoduchou, elegantní tuniku z nejjemnější vlny a lehkou lněnou košili, která mu přilnula k tělu jako vlažná voda. Rychle se převlékl, vyměnil svou košili za tuniku v barvě holubičí šedi a černý opasek.

Truhla obsahovala několik dalších užitečných předmětů – další dvě tuniky, jednu modrou, jednu zelenou a plášť s kapucí. Bran všechno uložil do svého vaku. Na dně nalezl ještě jemné kožené rukavice – přesně takové, jaké zámožný člověk potřebuje při jízdě na koni. Zastrčil si je za opasek.

Teď ho čeká nejobtížnější část úkolu.

Proklestit si cestu touto budovou. Protože lepší část života strávil pozorováním boháčů za účelem toho, aby je okradl, věděl, jak hrát roli urozeného muže. Ale aby úspěšně sehrál nějakou roli, třeba jen nakrátko, na dobu, kdy hodlal zůstat v Clackmannanu, musí dbát na víc než jen na patřičný vzhled. Potřebuje bystře myslet, jednat bez váhání a balancovat na tenké hranici mezi pravdou a lží.

Bran sestoupil ze schodů, ale počkal uvnitř budovy, než se majordomus a jeho pomocník zabrali do debaty o osudu dalších dvou předmětů z vozů, pak proklouzl kolem nich a zamířil ke stájím. V ztemnělých prostorách jednoho koňského stání si oblékl plášť a svůj vak uvázal k sedlu přehozenému přes hrazení.

Když nanášel špínu z podlahy stáje na lem pláště, aby vypadal jako by měl za sebou dlouhou cestu, vešla do stání jednooká kočka, břicho obtěžkané houfem koťat, která zanedlouho přijdou na svět. Otřela se mu o nohy, prohnula hřbet a žalostně zamňoukala.

„Hej, maličká,“ řekl Bran a shýbl se, aby ji poškrábal pod bradou. Kočka byla hubenější, než by u vesnické kočky čekal, a tak sáhl do váčku u pasu, odkud vytáhl poslední kousek sušené ryby. Nabídl ho kočce na dlani a počkal, až ho sežere. Nemohl si však dovolit čekat moc dlouho. MacCurranové budou ve vsi co nevidět.

Jak stál v šeru stájí, spatřil majordoma. Se sevřenou tváří a svraštělým obočím soustředěně pročítal seznam svého zapisovatele a sveřepě se mračil. Zdálo se, že je to muž, který nemilosrdně dbá na každou maličkost.

Bran pohlédl dolů.

Ušlo mu něco? Plášť, rukavice, dýka, váček. Všechno, jak má být. Jeho boty byly poněkud ošoupané, ale jestli řádně udrží majordomovu pozornost, neměl by to být problém. Natáhl ruce. No, tak to je nedostatek. Šperky. Urozený muž nosí alespoň jeden prsten. Zašátral ve svém koženém váčku a nalezl další předmět, který sebral na MacCurranově svatbě. Zlatý prsten zdobený malým rubínem.

Nasadil si ho na prostředníček. Padl mu dokonale.

Vyšel do slunečního světla a rázným krokem zamířil k budově.

„Kde je hlavní povozník?“ zeptal se, když došel k majordomovi. „Někdo mi musel vzít můj vak.“

Majordomus zvedl hlavu a zamračil se. „A kdo jsi, pane?“

Bran klidně čelil jeho pohledu. „Giles Gordon, dvorní maršálek z Feldrinny. Feldrinny je lenní statek Cambuskennethu, který na západě hraničí s opatstvím. Opat Michael žádal, abych se v nepřítomnosti maršálka Finlaye vydal do Clackmannanu a zkontroloval, jestli je na královnin příjezd všechno řádně připraveno. Maršálek vyjadřuje nejhlubší lítost, že zde v tuto dobou není, ale uděláme všechno, co je v našich silách, abychom královně zajistili pohodlí.“

Majordomus si ho měřil tvrdým pohledem.

Vlněný plášť nebyl příliš teplý, ale do Branových tváří se přesto hrnul nápor tepla. Ani za chladného podzimního dne nebyl zvyklý mít na sobě tolik oblečení. Nedbal však na pocit horka a s mírným úšklebkem pohlédl na majordoma. „A ty, pane?“

„Roger de Capelin, královnin majordomus.“

Bran přikývl. „Výborně. Přikaž někomu, aby ze stáje přinesl můj vak. Teprve dnes ráno jsem se dověděl, že se královna usadí zde, a tak jsem byl nucen vypravit se bez svého sluhy.“

Potom Bran vstoupil do budovy, aniž počkal na de Capelinovu odpověď.

„Chci vidět konstábla, majordoma Clackmannanu a duchovního,“ řekl nahlas lidem, kteří pracovali ve velké síni. „Ihned.“

„Bratr Torquil a majordomus Amos doprovázejí maršálka Finlaye do Obanu.“

Skvělé. Čím méně lidí bude muset přesvědčovat, tím lépe. „Přiveďte mi tedy konstábla a majordomova písaře.“

Podmínkou úspěšného podfuku je smísit co nejvíce pravdy se lží. Feldrinny byla skutečně nemovitost patřící mnichům v Cambuskennethu. Bran to věděl, protože jeho otec býval kdysi maršálkem zemana MacLeana, který vlastnil půdu hraničící na severovýchodě s Cambuskennethem. Informace byla samozřejmě dvacet let stará, pocházela z let předtím, než jeho otec zemana okradl a byl v nemilosti vypuzen. Ale za tu dobu se toho snad moc nezměnilo…

„Dověděl jsem se, že majordomus maršálka Finlaye i duchovní s ním odjeli do Obanu,“ řekl Bran konstáblu Dougalovi, když se objevil. Byl to urostlý, svalnatý muž s dlouhými ryšavými vlasy a hustým plnovousem.

„Ano.“ Konstáblova sevřená, nedůvěřivá tvář se po Branově výkladu trochu uvolnila.

„Nechal ti klíče?“

„Ano.“

„A co zásoby? Máme k dispozici dost potravin? Můžeme zaopatřit královnu, jak se sluší a patří?“

Dougal zavrtěl hlavou. „Není dost zvěřiny a ptáci, které jsme ulovili, nepostačí, máme-li nakrmit dalších čtyřicatero úst.“

„Tak uspořádejte hon,“ řekl Bran. „A přikaž, aby náš kuchař promluvil s královniným kuchařem o tom, co má Její Milost ráda.“

„Maršálku Gordone…“

Bran zvedl hlavu. Vysokými vstupními dveřmi prošel mladík s rozcuchanými vlasy a s pozůstatky chlévské mrvy na košili. „Co se děje?“

„Na nádvoří jsou tři muži. Ohlásili, že jsou MacCurranové. Říkají, že stíhají zloděje. Viděli, jak mířil tímto směrem a přejí si prohledat okolí.“

Bran pohlédl na konstábla. „Znáš ty MacCurrany?“

„Ne.“

Společenská pravidla vyžadovala přivítat návštěvníky – ale to by znamenalo katastrofu. „Musím se postarat o královniny potřeby. Prověř jejich doklady, a pokud bude všechno v pořádku, nabídni těm mladíkům pomoc svých ozbrojenců. Nemůže se tu potulovat zloděj, je-li zde ubytovaná královna.“

Dougal přikývl a vzdálil se.

Bran pověřil zapisovatele kontrolou evidence, aby se ujistil, že mají dost prostředků, které budou potřebovat na dlouhý pobyt královny, pak vyšel po schodech do druhého patra. Zaklepal na dveře vedle královniných pokojů a ty mu otevřela nevrle se tvářící žena v bílé čelence. „Giles Gordon, má paní. Maršálek. Uctivě žádám o slyšení u nejvyšší z královniných dam.“

„Lady Gisele pečuje o Její Milost.“

Bran přikývl. „Prosím vyřiď jí, že prozatím je zakázáno vycházet ze zdí tvrze. Pohybuje se tu zloděj. Pronásleduje ho můj konstábl a družina našich vojáků, ale než bude dopaden, nikdo neopustí sídlo.“

Žena přikývla a vzdálila se.

Bran, sám se sebou spokojený, začal hledat pokoj, v němž by se mohl zabydlet. Zákaz cestování zajistí, že se zpráva o jeho příjezdu do Clackmannanu nedostane zpátky k mnichům. Jediné, co teď musí udělat, je držet se dál od MacCurranů, dokud neprohledají celý prostor, a dopřát jim den na to, aby se odtud vzdálili. Pak ukrade nějakého koně a vydá se do Edinburghu.

Caitrina s tíživým pocitem v žaludku hleděla na obtloustlou lady Etienne. „Nesmíme opustit tvrz? Ani si vyjet na projížďku v doprovodu vojáků?“

„Ne.“ Etienne se zamračila na vyšívací jehlu, která ošemetně vězela v plátěné výztuze blízko dřevěného rámu. „Proč se ptáš?“

Obvykle by se neptala. Ale někde venku v lesích je Girik a drží v zajetí její sestru. „Až se narodí princ, budu o něho pečovat ve dne v noci. Do té doby bych si ráda užila míjející dny podzimu.“

„Nepotrvá jim víc než den nebo dva, než toho zloděje chytí.“

Pro ostatní dvorní dámy jeden nebo dva dny nic neznamenají. Snad jen vyšití další hedvábné lilie do jejich vzorů. Pro Marsailli by to mohlo znamenat další uříznutou kadeř… nebo něco horšího. „Dva dny je moc. Chci se dostat ven. Na čerstvý vzduch.“

Etienne pokrčila rameny. „Tak může uvažovat pouze barbar, který vyrostl v této Bohem zapomenuté zemi.“

Caitrina její urážku ignorovala. Jejímu otci odpustili zločiny, jichž se dopustil. Byl to francouzský šlechtic odhodlaný pomstít čest své rodiny. Ale její matka byla Skotka, a tak ji ostatní dámy považovaly za méněcennou. „Kdo je člověk, který přikázal, abychom zůstaly v domě?“

„Maršálek. Muž, jehož poslali mniši, aby dohlédl na to, že o nás bude dobře postaráno.“

Caitrina pozvedla lem modré saténové sukně a vykročila ke dveřím. „Promluvím si s ním.“

„Máš snad právo něco namítat? Nejsi urozená žena.“

Ostrá poznámka zabolela a Caitrina trochu znejistěla, ale pak se vzchopila a obrátila se. Její matka velice trpěla, když ji zbavili titulu a byla nucena žadonit svého bratrance, hraběte z Athollu, aby ji ubytoval ve svém domě. Ale to, co se jim stalo, se může stát komukoliv. A ona je stále královninou sestřenicí. „Patřím ke královninu dvoru tak jako ty. Mám na to právo.“

Na to už Etienne neměla odpověď.

Caitrina se vztyčenou hlavou vyšla z pokoje a sestoupila ze schodů do velké síně. „Kde je maršálek?“ zeptala se sluhy, na něhož narazila.

Ukázal na vysokého muže stojícího před krbem. Maršálek byl mladší, než očekávala, statný chlapík s hlavou plnou tmavě plavých vlasů a s pevnou bradou bez vousů. Také byl hezký. A docela okouzlující. Jemný úsměv, jímž obdařil služku, která mu přinesla čerstvý roh piva, byl téměř nepatřičný.

„Maršálku,“ řekla Caitrina a zamířila k němu.

„Lady Caitrina.“

„Co pro tebe mohu udělat?“

„Nesouhlasím.“

„Ne.“