Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c. – editor

FYZIOTERAPEUTICKÁ PROPEDEUTIKA

Kolektiv autorů: PhDr. Miroslav Černický, PhD., MPH, univ. doc.; doc. Ing. Josef Černohorský, Ph.D.; †prof. MUDr. Ivan Dylevský, DrSc.; Mgr. Ondřej Kališko; Mgr. Martina Lopotová, Ph.D., cert. MDT; MUDr. Miroslav Malay, PhD., univ. doc.; MUDr. Ljiljana Maric; prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c.; PhDr. Ilona Plevová, PhD.; Ing. et Mgr. Aleš Příhoda; prof. Ing. Aleš Richter, CSc.; Ing. Tomáš Svoboda; Ing. Vojtěch Špet; doc. MUDr. Miroslav Tichý, CSc.; mjr. MUDr. Jakub Tlapák, Ph.D.; doc. PhDr. Elena Žiaková, PhD.

Recenzenti: MUDr. Juraj Štofko, PhD., MBA, MPH, dr. h. c., univ. doc., PhDr. Romana Holaňová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2025
Cover Photo © depositphotos.com 2025

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9899. publikaci
Odpovědný redaktor Mgr. Jitka Straková
Sazba a zlom Václav Juda
Formát ePub Štěpán Böhm
Obrázky dodali autoři.
Počet stran 216

1. vydání, Praha 2025

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Autoři a nakladatelství děkují společnostem ČVUT v Praze – Fakulta biomedicínského inženýrství,
NEXTMED s.r.o., Ostravská univerzita – Lékařská fakulta, Trenčianska univerzita Alexandra Dubčeka v Trenčíne – Fakulta zdravotníctva, Univerzita J. E. Purkyně v Ústí nad Labem – Fakulta zdravotnických studií za podporu, která umožnila vydání publikace.

Publikace byla podpořena granty č. SGS22/206/OHK4/3T/17 a č. SGS24/155/OHK4/3T/17.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.
Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7784-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7783-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-3996-5 (print)

Autorský kolektiv věnuje tuto publikaci významnému českému vysokoškolskému učiteli, emeritnímu děkanovi Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, uznávanému vědci, autorovi celé řady monografií a učebnic, z nichž některé byly vydány v angličtině, příteli, ke kterému jsme měli blízko, panu profesorovi MUDr. Ivanovi Dylevskému, DrSc.

Výčet jeho bibliografie je bohatý. Jedním z jeho posledních tvůrčích nápadů byl titul „Fyzioterapeutická propedeutika“, na jehož zpracování mu již nezbyly síly. Jsme vděčni za jeho autorství první kapitoly v předkládané monografii. Smutným osudem jsou to jeho poslední myšlenky, které budou vytištěny.

Všichni jako členové autorského kolektivu věříme, že knížka se bude tak, jak jsme ji napsali a seřadili, panu profesorovi líbit i nyní. Jen škoda, že již nebudeme moci slyšet jeho připomínky a lehký povzdech: „No jo klinici, ti to vidí moc jednoduše.“

Pane profesore, za vše, co jste nás naučil, DĚKUJEME.

Kolektiv autorů

PhDr. Miroslav ČERNICKÝ, PhD., MPH, univ. doc.

Přednáší na katedře fyzioterapie Fakulty zdravotnictví Trenčianské univerzity Alexandra Dubčeka v Trenčíně. Ve svých pedagogických a výzkumných aktivitách se zaměřuje především na fyzioterapii v neurologii, terapii lymfedému a využití fyzioterapie v hyperbarické oxygenoterapii.

Doc. Ing. Josef ČERNOHORSKÝ, Ph.D.

Děkan Fakulty mechatroniky, informatiky a mezioborových studií Technické univerzity v Liberci. Zabývá se mechatronickými systémy a robotikou nejen ve zdravotnictví. Specializuje se na řízení elektrických pohonů ve speciálních aplikacích.

† Prof. MUDr. Ivan DYLEVSKÝ, DrSc.

Významný mezinárodně uznávaný český anatom a emeritní přednosta Pracoviště funkční anatomie 2. lékařské fakulty a Fakulty tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy. Řadu let působil na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, byl emeritním děkanem této fakulty a zástupcem přednosty Kliniky THERAP TILIA. Specializoval se na anatomii dětského organizmu a kineziologii člověka. Je autorem a spoluautorem řady monografií, učebnic a vědeckých publikací.

Mgr. Ondřej KALIŠKO

Vedoucí katedry fyzioterapie Fakulty zdravotnických studií Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem. Ve výuce i v praxi se specializuje na využití fyzikální terapie, manuální medicínu a fyzioterapii v indikační oblasti neurologie.

Odb. as. Mgr. Martina LOPOTOVÁ, Ph.D., cert. MDT

Působí na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze. Je jednou z vedoucích fyzioterapeutek kliniky THERAP TILIA a členkou skupiny ParkinsonCare, Ve své praxi se orientuje na práci se seniory a pacienty s Parkinsonovou nemocí. Specializace v oblasti mechanické diagnostiky a terapie jí zajišťuje členství v McKenzie institutu. Podstatným způsobem se zasloužila o to, že FBMI ČVUT tento „evidence based“ diagnosticko-terapeutický systém využívá ve výuce.

MUDr. Miroslav MALAY, PhD., univ. doc.

Vedoucí katedry fyzioterapie Fakulty zdravotnictví Trenčianské univerzity Alexandra Dubčeka v Trenčíně a vedoucí lékař fyziatricko-rehabilitačního oddělení Polikliniky ministerstva obrany Slovenské republiky v Trenčíně, detašovaného pracoviště Ústřední vojenské nemocnice Slovenského národního povstání v Ružomberoku. Je autorem řady odborných sdělení a několika učebnic.

MUDr. Ljiljana MARIC

Pracuje jako primářka ve společnosti Léčebné lázně Bohdaneč, ve kterých působí od roku 1994. Pod jejím vedením dosáhly bohdanečské lázně vynikajících výsledků. Externě vyučuje na Fakultě biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a je spoluautorkou několika odborných publikací a učebnic.

Prof. MUDr. Leoš NAVRÁTIL, CSc., MBA, dr. h. c.

Působí na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a je přednostou Kliniky THERAP TILIA Praha. Je členem několika vědeckých rad fakult a univerzit, členem vědecké rady Českého vysokého učení technického v Praze, předsedou oborové rady doktorského studia na FBMI ČVUT a členem několika oborových a redakčních rad na jiných univerzitách. Je autorem a spoluautorem řady monografií, učebnic a vědeckých publikací.

Odb. as. PhDr. Ilona PLEVOVÁ, PhD.

Působí přes 20 let jako všeobecná sestra v Ústavu ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Ostravské univerzity s odborným zaměřením na ošetřovatelství, organizaci a řízení zdravotnictví, management a marketing ve zdravotnictví. Současně je garantkou a pedagogickou poradkyní studijního programu Všeobecné ošetřovatelství a autorkou nebo spoluautorkou 12 odborných monografií a učebnic.

Ing. et Mgr. Aleš PŘÍHODA

Působí na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, kde také vede Laboratoř robotické rehabilitace. Angažuje se zejména v rozvoji moderních technologií a telerehabilitace a je autorem či spoluautorem několika publikací a učebnic. Mimo akademické prostředí pracuje jako zdravotní ředitel lázeňských hotelů a resortů skupiny Royal Spa, a.s.

Prof. Ing. Aleš RICHTER, CSc.

Působí na Fakultě zdravotnických studií Technické univerzity v Liberci. Na této fakultě byl dlouholetým garantem studijních programů Biomedicínská technika a Biomedicínské inženýrství. Zabývá se asistivními systémy ve zdravotnictví, uplatněním kybernetiky a robotiky. Specializuje se na elektromagnetickou kompatibilitu člověka s implantovanou elektronikou, zejména kardiostimulátory.

Ing. Tomáš SVOBODA

Působí jako asistent na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, je posluchačem doktorského studia, business development manager ve společnosti Tecumed, s.r.o.

As. Ing. Vojtěch ŠPET

Je posluchačem doktorského studia na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze. Působí rovněž jako fyzioterapeut ve společnosti VR Medical, s.r.o.

Doc. MUDr. Miroslav TICHÝ, CSc.

Celoživotní akademický učitel, v minulosti vedoucí katedry fyzioterapie Fakulty tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy. Je také zakladatelem a emeritním děkanem Fakulty zdravotnických studií Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem. V současnosti působí jako odborný garant bakalářského a magisterského studijního programu se zaměřením na fyzioterapii na Fakultě biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a rehabilitační lékař s privátní praxí v Masarykově nemocnici v Rakovníku. Je autorem metody Tichého funkční manuální medicína i autorem řady odborných publikací a učebnic.

Odb. as. mjr. MUDr. Jakub TLAPÁK, Ph.D.

Působí na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a jako lékař se specializovanou způsobilostí v Ústavu leteckého zdravotnictví Praha a v Ústřední vojenské nemocnici – Vojenské fakultní nemocnici Praha.

Doc. PhDr. Elena ŽIAKOVÁ, PhD.

Působí na funkčním místě docentky a garantuje studijní program Fyzioterapie v bakalářském stupni studia na katedře fyzioterapie Fakulty ošetřovatelství a zdravotnických odborných studií Slovenské zdravotnické univerzity v Bratislavě. Specializuje se na fyzioterapii v dětském věku a vývojovou kineziologii. Je autorkou a spoluautorkou více než 200 odborných publikací.

Etický kodex fyzioterapeuta

▶Stavovskou povinností fyzioterapeuta je poskytovat kvalifikovanou a zodpovědnou profesionální službu.

▶Fyzioterapeut dodržuje zákony a vyhlášky, kterými se řídí jeho činnost v České republice.

▶Fyzioterapeut respektuje věk, národnost, víru, barvu pleti, politické přesvědčení, sociální statut, pohlaví a sexuální orientaci klienta.

▶Fyzioterapeut respektuje práva a lidskou důstojnost všech jedinců.

▶Fyzioterapeut nese odpovědnost za svá rozhodnutí.

▶Fyzioterapeut zodpovídá za provedení fyzioterapeutických postupů a nesmí ohrozit zdraví klienta.

▶Fyzioterapeut musí svou profesionální činností předcházet vzniku disability.

▶Fyzioterapeut přispívá k rozvoji odborné úrovně a zajištění kvalitní péče o klienty.

▶Fyzioterapeut je povinen průběžně udržovat nejvyšší úroveň svého vzdělání a odbornost (celoživotní vzdělávání).

▶Fyzioterapeut má právo na finanční odměnu za svou práci.

▶Fyzioterapeut je vázán mlčenlivostí ve vztahu ke všem informacím týkajícím se klienta. Nemluví o záležitostech klienta s nikým jiným než s tím, kdo je spoluodpovědný za péči o něj.

▶Fyzioterapeut podává klientům přesné informace o poskytování fyzioterapeutických výkonů a je povinen seznámit klienta i s případným rizikem terapie.

▶Fyzioterapeut spolupracuje v klientově zájmu s jeho ošetřujícím lékařem.

▶Fyzioterapeut spolupracuje s ostatními zdravotnickými profesemi buď v rámci interdisciplinární spolupráce, nebo jako člen multidisciplinárního týmu.

▶Fyzioterapeut se podílí na rozvoji odborného vzdělávání ostatních zdravotnických pracovníků.

▶Fyzioterapeut za všech okolností dodržuje standard profesní a osobní etiky, což činí jeho profesi důvěryhodnou.

▶V případě, že kolega poruší pravidla etického kodexu, je fyzioterapeut povinen jej na to upozornit; nedojde-li k nápravě, je povinen informovat profesní organizaci.

Etické principy byly vypracovány v souladu s „Etickým kodexem“ World Confederation for Physical Therapy (WCPT) a schváleny výkonným výborem Unie rehabilitačních pracovníků 12. 6. 1992. Byly přepracovány a schváleny Sjezdem Unie fyzioterapeutů ČR 26. 1. 2002.

1Úvodní slovo

Ivan Dylevský

Úvod (introdukce) je obvykle tou částí odborného spisu, kterou nikdo nečte. Naleznete-li dost odvahy, snad Vás přivede ještě na jiné cesty, než které Vám prezentují navazující a vysoce odborné kapitoly.

Označení propedeutika je tradičně vykládáno podle etymologie řeckého kompozitního slova pr – před a paideúein – předběžný, ale také úvodní, vstupní do některé vědní disciplíny. Jde o mnohovýznamové slovo. Například filozofie, „matka věd“, považuje za propedeutiku vlastního oboru i všech dalších věd logiku. Je tedy označení „propedeutika“ vhodné ve zdravotnických oborech?

Především je třeba si uvědomit, že je nutné rozlišovat slovo a pojem. Ani v odborných textech se to v plném rozsahu neděje. Slovo je konglomerát znaků, který nemusí mít vůbec žádný nebo velmi rozdílný význam. Pro medicínu a zdravotnictví založené na vědeckých základech nemá obvykle cenu. Pojem je slovo nebo jiný způsob řazení znaků, které má exaktní, na vědeckých poznatcích založený podklad. Slouží jako informační vstup do určitého oboru. Předkládaný text propedeutiky je souborem pojmů.

Propedeutika fyzioterapie má v rámci lékařských věd některé vnitřní zvláštnosti. Je vhodné si je připomenout a uvědomit si, na koho naše působení směřuje. Člověk je totiž specifický živočich.

K zamyšlení o člověku se s básnickou nadsázkou a hlubokým pochopením pozoruhodně vyjádřil anglický spisovatel T. H. White. V jeho románu „Bývalý a budoucí král“ (The Once and Future King) se vyskytuje podobenství o vývoji živočichů. Bůh, říká White, stvořil všechny živočichy jako embrya a pak si je zval před svůj trůn a nabízel jim anatomické dodatky podle jejich přání. Všechna zvířata volila specializované vlastnosti dospělých – lev drápy a ostré zuby, jelen parohy a kopyta. Nakonec předstoupilo lidské embryo a řeklo: „Můj Bože, myslím, že jsi mě stvořil tak, jak vypadám, z důvodů, které nejlépe znáš ty sám, a bylo by nehorázné cokoli na tom měnit. Jestliže si mohu vybrat, zůstanu tak, jak jsem. Nebudu měnit žádné části, které jsi mi dal. Zůstanu bezbranným embryem po celý svůj život a budu se snažit, jak nejlépe budu umět, abych si vyrobil chabá vylepšení ze dřeva, železa a jiných materiálů, které jsi uznal za vhodné mi předložit.“

„Výborně,“ zvolal Stvořitel potěšeně. „Předstupte vy ostatní se svými zobáky, a co to všechno ještě máte, a pohlédněte na Našeho prvního Člověka. On je jediný, kdo rozřešil Naši hádanku. Co se týče tebe, Člověče, budeš až po hrob vypadat jako embryo, ostatní však budou vydáni tvé moci, jakoby sami byli embrya. Věčně nevyvinutý zůstaneš vždy možností v Našem obrazu, schopnou vidět cosi z Našeho zármutku a pociťovat část Našich radostí. Zčásti je tě Nám líto, Člověče, ale na druhé straně ti věříme. Jdi tedy a snaž se ze všech sil.“

Člověk je živočich, který jednu třetinu svého života prožívá jako dítě. To nemá v přírodě obdobu. Fyzioterapeutická propedeutika tuto zvláštnost respektuje. Propedeutika se proto stala pojmem a jednotlivé kapitoly jsou renomovanými vědními texty ve vzorné didaktické formě.

Není lepší propedeutické shrnutí smyslu předkládané publikace než v úvodu uvedený Kodex fyzioterapeuta.

„Quod bonum faustum felix fortunatum que eveniat.“

2Rehabilitační medicína zhistorického pohledu

Leoš Navrátil

Spojmy fyzioterapie aergoterapie se setkáváme vpísemnictví teprve od poloviny 19. století, jejich náplň však doprovází lidstvo déle než pět tisíc let. Slovo fyzioterapie je složenina dvou slov řeckého původu: fysis znamená vpřekladu příroda atherapei léčba (francouzsky physiothérapie; rusky физиотерапия; německy die Physiotherapie; anglicky physiotherapy). Pořadí jazyků není náhodné, ale vychází zpočtu publikací vdaných jazycích. Pojem rehabilitace (rehabilitační lékařství) se objevuje vevropské medicíně teprve po první světové válce (1914–1918) asnejvětší pravděpodobností byl převzat zamerické literatury.

2.1Období starověkých civilizací

Vpravěkém léčitelství, vmladší době kamenné, kterou označujeme jako neolit (cca 8000 let př. n. l.), bychom jen těžko hledali známky jakékoliv cílené rehabilitace. Jedná se oobdobí, kdy naši předkové přijímali poznatky od jiných živočichů – sání rány, ochlazování, využívání léčivých vlastností některých rostlin. Objevují se již první léčitelé, šamani. Lidé se začínají usazovat apřevládá zemědělsko-chovatelská apastevecká kultura. Jako následek jednotvárného přetěžování se vyskytují poruchy pohybového aparátu (artróza kloubů, spondylóza). Od třetího tisíciletí dochází ke značné diferenciaci mezi oblastmi svyspělou civilizací, cíleně využívající získaných znalostí ajejich předávání zgenerace na generaci (postupně Egypt, Mezopotámie, Indie, Řecko, Řím), azbytkem světa, střední Evropu nevyjímaje, kde věrohodné poznatky otehdejších znalostech máme až zdoby staroslovanské kultury, tedy z6. a7.století našeho letopočtu.

Je obtížné rozhodnout, zda kolébkou cílené rehabilitace byly staročínské dynastie Sia aŠang, jejichž existenci datujeme přibližně do období 2100–1046 př. n. l. nebo civilizace vIndii, kterou označujeme jako období Harrapské kultury ajejíž existenci datujeme do období mezi 3300 až 1300 př. n. l. Ztéto doby neexistují žádné písemné záznamy, ajsme tak odkázáni na údaje zpozdější doby, které se na toto období odvolávají. Ty udávají, že vobou těchto starověkých civilizacích byla využívána řada léčebných aprofylaktických technik současné medicíny, jako jsou masáž, léčebná gymnastika nebo dechová cvičení. Na základě pozdějších spisů lze předpokládat, že již vtomto období byly položeny základy ájurvédy jako nejstaršího systému indické medicíny (název vsanskrtu znamená znalosti nutné pro dlouhý život). Toto učení se skládalo zpraktických doporučení pro nejrůznější aspekty lidského života – od mytí po stravování, od cvičení kživotnímu stylu, ato včetně klimatologie.

První písemný záznam týkající se rehabilitačních metod můžeme nalézt teprve zobdobí císařské Číny ve „Vnitřní knize Žlutého císaře vkánonu Chuang-ti nej-ťing“ (Vnější kniha se nezachovala). Jeho vznik je datován do druhého nebo prvního století před naším letopočtem. Druhým základním dílem tradiční čínské medicíny je „Kniha složitých otázek“ nebo také „Kniha složitostí“ (Nan-ťing), pravděpodobně ze stejného období; autor není znám. Přibližně ze stejného období je inejstarší dochovaný spis oájurvédském lékařství – „Charaka Samhita“. Pozdější spis věnovaný ájurvédské chirurgii – „Sushruta Samhita“ je asi ostoletí mladší.

Významnou roli vrozvoji medicíny ve starověku sehrál Egypt, kde medicína byla především vrukou kněží. Do Ebersova papyrusu zroku 1550 př.n.l. (obr.2.1) jsou vloženy údaje avědomosti tehdejší medicíny. Vsoučasné době je papyrus vystaven vknihovně univerzity vLipsku abyl pojmenován podle německého mnicha George Eberse (1837 až 1898), který jej vroce 1873 získal. Masáž je uváděna jako jeden zmožných léčebných prostředků, zejména při psychických poruchách. Od Egypťanů převzali masáž Židé, kteří ji ritualizovali do formy obřadu. Egyptská medicína doporučovala rovněž aplikaci horkých istudených koupelí aléčebnou gymnastiku, vedla khygienickým návykům aprvkům profylaxe. Znala již ielektroléčbu. Zdrojem elektrického proudu byl parejnok elektrický (Torpedo marmorata). Masáže, zejména ve vojsku, využívali iBabyloňané aAsyřané.

Obr. 2.1 Ebersův papyrus (zdroj: https://www.sutori.com/en/item/1550-a-c-papiro-de-ebers-un-inmemorial-tratado-medico-donde-hallamos-una-de-d1e3)

2.2Antické Řecko aŘím

Zatímco význam starověkých států postupně klesal, zaznamenáváme přibližně v5. až 4. století př. n. l. dynamický nárůst významu antického Řecka prakticky ve všech oblastech lidského poznání – od filozofie aumění, přes matematiku, fyziku či stavitelství až po přírodní vědy. Medicína není výjimkou. Vyjmenovat všechny významné lékaře této doby není sohledem na rozsah publikace možné, připomeneme si tedy jen některé spojené soborem rehabilitace. Řečtí lékaři byli polyhistorové (označení „polyhistor“ je odvozeno ze jména významného římského učence řeckého původu sfotografickou pamětí Lucia Cornelia Alexandera Polyhistora, jenž žil vprvním století před naším letopočtem), kteří se vedle medicíny věnovali idalším výše uvedeným vědním oborům.

Nejznámějším znich byl Hippokratés zKósu (460–377 př. n. l.). Jeho život je spojován sřadou legend, které byly popsány řeckým lékařem Soranem přibližně 500let po jeho smrti, atak vnich lze jen obtížně rozpoznat historické skutečnosti. Narodil se do lékařské rodiny, která odvozovala svůj původ od Asklépia, řeckého léčitele, který měl žít ve 13. století př. n. l. Jeho otcem aučitelem byl Herakleidas. Základy medicíny získal vposvátném léčebném okrsku Asklépion apoté hodně cestoval. Kolem roku 400 př. n. l. založil na Kósu lékařskou školu alékařství se věnovali ijeho dva synové. Jsou mu přisuzovány lékařské texty „Corpus Hippocraticum“, ve kterých shrnul stávající praktiky aznalosti medicíny na základě svých mnohaletých zkušeností anových poznatků. Rozpracoval nové léčebné metody či modifikoval stávající. Zastával názor, že na celkový stav člověka ajeho nemoci má rozhodující vliv okolní prostředí aživotospráva. Nemocným doporučoval tělesná cvičení, koupele azábaly, sledoval vztah teploty vody azákladních fyziologických funkcí, stanovil základní hygienická pravidla.

Vedle lékařské školy na Kósu měla ve starém Řecku stejný význam alexandrijská lékařská škola. Připomeňme si alespoň dvě významná jména sní spojená. Prvním je Erasistratos (asi 304–250 př. n. l.), který byl jedním ze zakladatelů oborů anatomie apatologie. Podle změn nemocných orgánů usuzoval na příčinu smrti. Jako první diferencoval senzorické amotorické nervy, rozlišil tepny ažíly. Ve své lékařské praxi doporučoval koupele, tělesná cvičení amasáže. Druhým byl Hérofilos (335–280 př. n. l.), zakladatel lékařské školy hérofilovců. Jeho výzkumy významně posunuly studium anatomie. Prokázal propojení nervové soustavy spohybem končetin. Rozeznával motorické asenzorické nervy. Zkušenosti řecké medicíny postupně pronikaly ve čtvrtém až třetím století před naším letopočtem na Apeninský poloostrov, ato zejména do jeho jižní části, kde byly bohatě využívány.

Jiný přístup kmedicíně však měli vté době občané postupně sílící Římské republiky (509–27 př. n. l.), vníž byli lékaři převážně otroky. Nejlépe to vystihují slova senátora Cato (234–149 př. n. l.): „Chraň se před lékaři adrž si je od těla. Jsou to oni, kdo ti mohou svými léky přivodit smrt.“ Sohledem na stále vedené války uznávali Římané jedině vojenské lékaře (medici cohortis, medici legionis, uloďstva medici duplicatorii). Vojenské lazarety (medici clinici) byly ve své době dobře vybavené aznačná pozornost byla věnována rekonvalescenci vojáků. Jejich součástí byly ilázně, které měly význam nejen rehabilitační, ale také očistný. Jejich stopy nacházíme ivTrenčíně (Slovenská republika), kde Římané měli v1. a2. století vojenský tábor.

Nejvýznamnější lékaři se objevují vhistorii Římské republiky teprve ke konci její existence. Prvním znich byl Asklépiadés (124–56 [40] př. n. l.), jenž byl přívržencem veřejných lázní atělesných cvičení. Doporučoval masáže acvičení, preferoval pocení, omývání akoupele. Neopomíjel ani životosprávu.

Již vdobě Římského impéria (27 př. n. l.–395 n. l.) vynikl Aulus Cernelius Celsus (30 [25] př. n. l.–50 n. l.), který nebyl lékařem, ale realitním makléřem. Dokázal však mistrně shrnout stávající medicínské poznatky do osmi knih. Původně jich snad bylo 21, ale zachovalo se jich právě jen osm.

Nelze nepřipomenout Galéna (130–200 nebo 216 n. l.), který napsal více než 500 odborných pojednání o20000 stránkách, znichž čerpali ještě lékaři ve středověku avEvropě vycházely ještě v17. století. Mnohé byly přeloženy do arabštiny. Galénos ve svém díle propojil znalosti zanatomie afyziologie slogickou úvahou azkušenostmi. Popsal 473 léčivých látek rostlinného, minerálního nebo živočišného původu, byl velkým propagátorem „pouštění žilou“. Provedl klasifikaci tělesných (gymnastických) cvičení sohledem na jejich využití při léčbě jednotlivých onemocnění.

Významnou zásluhu, zpohledu rehabilitace, mají Římané vrozvoji lázeňství. Vytvořili klasifikaci minerálních pramenů, znali jejich indikace. Vdobě největšího rozkvětu bylo vŘímě minimálně 13 velkých veřejných ana 800 soukromých lázní, izdnešního pohledu luxusních (obr. 2.2). Návštěvníci měli kdispozici sprchy, vany, inhalace, potní lázně, nakuřování. Lázně nebyly jen místem očisty, ale znamenaly rovněž společenské centrum sdosahem do politického aobchodního života. Sloužily také ksexuálním hrátkám.

Obr. 2.2 Caracallovy lázně vŘímě (zdroj: https://magazin.travelportal.cz/2016/03/11/caracallovy-lazne/)

Klasická koupel obsahovala horkovzdušnou lázeň, teplou astudenou koupel, horkou potní lázeň asuché odrhnutí. Vynález centrálního topení v80. roce př. n.l. umožnil budování lázní ivzemích schladnějším podnebím (například vTrevíru vNěmecku; obr. 2.3).

Obr. 2.3 Římské lázně vTrevíru (zdroj: https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Trier_Kaiserthermen_BW_1.JPG)

Pád Západořímské říše byl následkem jejího pozvolného rozpadu aje spojován sdatem 4.září 476, kdy byl římský císař Romulus Augustus (460–?) donucen kabdikaci germánským vůdcem Odoakerem (433–493), který se následně zmocnil území Itálie.

2.3Období raného středověku anástupu islámu

Území Evropy ovládly vtéto době především germánské kmeny, svýjimkou její východní části, kam pronikli Slované aHunové, aPyrenejského poloostrova, který od 7. století na dlouhá staletí postupně ovládli Arabové. Toto období raného středověku, spojené smasovým přesunem obyvatelstva, lze označit za intelektuální temno Evropy.

Jiná situace byla na území Východořímské říše (kterou známe spíše pod označením Byzantská říše), kde byla inadále rozvíjena věda včetně medicíny. Ta vycházela především ztradice alexandrijské školy, tedy zdědictví řecké medicíny azodkazu Galéna. Křesťanství vtéto části světa však od 6. století postupně vytlačoval islám, který posléze ovládl nejen celý Blízký východ, ale ibyzantskou Asii, Persii, Egypt ajih Španělska. Do arabštiny byly překládány spisy Galéna adalší řecká díla.

Jedním znejvýznamnějších muslimských lékařů byl Muhammad ibn Zakarijá al-Rází (865–925), který vydal desetidílný lékařský manuál známý pod názvem „Al-Mansúrova kniha medicíny“, kde se podrobně věnuje mimo jiné anatomii afyziologii. Druhým učencem, kterého musíme vzpomenout, protože ovlivnil medicínu na řadu dalších století, byl Abú Alí al-Husajna ibn Abadalláh ibn Síná, kterého známe pod jménem Avicenna (980–1037). Byl autorem 270 spisů včetně dvou encyklopedií, znichž jednu věnoval medicíně (Avicenna byl nejen lékař, ale iprávník afilozof). Zjeho děl je po dlouhá staletí citován „Al-Kánún fi ttibb“ (Kánon medicíny/Canon Medicinae), který je datován kolem roku 1030 aje rozdělen do pěti knih. Zpohledu rehabilitace je zajímavý jeho pohled na masáž, jejímž smyslem je odstranit ze svalů bolest aúnavu. Na rozdíl od Řeků, kteří masírovali výhradně rukama, používali Arabové též nohy aznali některé pro nás nezvyklé hmaty (obr.2.4). Od Arabů převzali masáž Turci, Peršané, kavkazské astředoasijské národy.

Obr. 2.4 Masáž vyobrazená vKánonu medicíny (zdroj: http://www.muslimheritage.com/article/ibn-sinas-canon-medicine)

Dalšími učenci tohoto období byli Rabbi Moše ben Maimon (1135 [1138]–1204), který vedle řady jiných prací vynikl dílem osprávné životosprávě, aMuhammad ibn Rušd, známý také pod latinským jménem Averroes (1120–1198), jehož dílo „Colliget“ ovlivnilo medicínu na řadu století.

2.4Období středověku

Vkřesťanské Evropě byly lékařské spisy po mnoho staletí studovány aopisovány téměř výhradně vklášterech. Mluvíme oklášterní nebo také mnišské medicíně. Ke znovuoživení klinické medicíny došlo teprve na začátku druhého tisíciletí vjižní Itálii vSalernu. Hovoříme osalernské lékařské škole, kde klíčovou úlohu sehráli benediktini kláštera Monte Cassino (obr. 2.5). Tato škola převzala mnoho znalostí zarabské medicíny. Značnou zásluhu na tom měl mnich Kartáginec Constantinus Africanus (1020–1087), polyglot, který přeložil značné množství lékařských spisů zřečtiny aarabštiny.

Obr. 2.5 Současný pohled na klášter Monte Cassino (zdroj: https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=29347)

Vědecká medicína se začala rozvíjet vdalších stoletích na postupně vznikajících univerzitách (vBologni 1088, vPaříži 1150, vOxfordu 1167). Zpohledu medicíny získala prioritu univerzita vPadově (Itálie), založená vroce 1222, ave Francii univerzita vMontpelliere. Studium medicíny tehdy trvalo 10 let, atak byl počet absolventů nízký.

Od 13. století prakticky po celý středověk měla prioritu vmedicínském vzdělání lékařská škola, později lékařská fakulta vMontpelliere (škola byla založena již vroce 1180, fakulta vroce 1220, univerzita vroce 1289), která zastínila ilékařské fakulty prvních univerzit, ať již vItálii nebo vPaříži.

První dokumentovanou pitvu lidského těla provedl vBologni vroce 1315 Mondino de Luzzi (1270–1326), který orok později vydal spis „Anatomia mundini“.

Na přelomu 11. a12. století pozorujeme reminiscenci lázní vpodobě, jakou znali Římané. Zpravidla vznikaly při klášterech aposkytovaly očistné koupele, často spojené se zábavou. Je zajímavé, že vtéto době se společně koupali muži, ženy, děti, chudí ibohatí. VPraze byly veřejné lázně hlavně na pravém břehu Vltavy od Podskalí kžidovským lázním vtehdejší čtvrti Josefov. Lazebníci alazebnice (obr. 2.6) nabízeli masáže apohybová cvičení. Byla to tedy vlastně první rehabilitační či spíše balneologická centra. Rozvíjela se také dietetika, pochopitelně vmodifikovaném pojetí než ji přijímáme dnes.

Obr. 2.6 Lazebnice zbible VáclavaIV. (zdroj: https://www.novinky.cz/kultura/324038-skandal-nebo-umeni-polonahe-lazebnice-v-bibli-vaclava-iv.html)

Vliv univerzit ivzdělanost mnichů vklášterech přinášela nové poznatky pro řadu vědních oborů včetně přírodovědných amedicíny. Zvyšovalo se procento vzdělaných lidí vtehdejší populaci.

Vsrpnu 1346 se stal českým králem Karel IV. Lucemburský (1316–1378), panovník, který předběhl svou dobu. Dne 7. dubna 1348 založil zřizovací listinou Karlovu univerzitu ajednou ze čtyř fakult byla ifakulta lékařská. Prvními profesory na této fakultě byli Baltazar de Marcellinis, který byl iosobním lékařem Karla IV., anejznámější lékař této doby Albík zUničova (1360–1426).

Oumění tehdejší medicíny nejvíce vypovídá příhoda spojená stímto panovníkem. Karel vdopise z10. listopadu 1350 informuje papeže Klimenta VI. osvém zdravotním stavu. Svou těžkou nemoc charakterizuje slovy „invaletudo et dyscrasia“, tedy „bezmocnost“. Teprve za více než 600 let se podařilo při antropologickém ohledání jeho ostatků zjistit příčinu. Panovníka zasáhl soupeř při souboji na koni dřevcem do brady aten byl sražen zkoně. Následkem mohutného úderu na bradu došlo kvylomení brady spolu se šesti zuby, ke zlomenině kloubních výběžků dolní čelisti, vykloubení levého meziobratlového kloubu C5/C6, přesmyknutí doprovázenému zaklíněním kloubních výběžků, ke krvácení do páteřního kanálu akpohmoždění míchy. Císař se stal kvadruplegikem. Zranění, které idnes považujeme za těžké, bylo vtehdejší době smrtelné. Nám neznámý chirurg přesto dokázal toto zranění reponovat alékaři alazebníci se postarali onáslednou rehabilitaci. Její nedílnou součástí byly léčivé koupele apochopitelně masáže. Postupnou rehabilitací medici dosáhli toho, že Karel IV. asi po dvou měsících začal nejen chodit (ikdyž zpočátku spomocí hole), ale obnovil se mu ipocit rovnováhy anakonec znovu usedl na koně. Zde se projevil příznivý efekt hippoterapie, protože stav císaře se rychle stabilizoval. Vyvrcholením cvičení bylo, když sám začal „nožíkem jemně vyřezávat vrbové proutky“ nebo „mnout mezi prsty dřevěné kuličky“, což bylo známkou schopnosti zapnout drobné svaly ruky azápěstí. Toto rehabilitační cvičení prováděl panovník iběhem audiencí až do konce svého života.

Podle literárních zdrojů se na rehabilitaci panovníka, která zdůvodu utajení pravděpodobně probíhala na hradě Bezděz, nejvíce podílel Karlův osobní lékař – mistr Havel ze Strahova (Gallus de Monte Sion; narodil se vprvní čtvrtině 14.století aposlední zmínka oněm je zroku 1388). Byl absolventem pařížské univerzity, autorem několika traktátů aprofesorem Univerzity Karlovy. Havel byl nejen výborný lékař sbohatými znalostmi opřípravě léků, ale izkušený psycholog. Karlovi IV. věnoval vroce 1357 (ale možná již vroce 1350) dílo „Regimen sanitatis ad Carolum imperatorem“, jehož obsah je věnován především správné životosprávě acvičení jako doporučení panovníkovi.

Dalším vynikajícím lékařem asoučasně důvěrníkem krále byl Rembotus Eberhardi de Castro (?–1389; datum jeho narození je neznámé, ale ví se, že vroce 1353 byl bakalářem medicíny avroce 1357 magistrem), který do Čech přišel vdoprovodu královny Anny Falcké. Podílel se rovněž na rehabilitaci panovníka po jeho těžkém úrazu apozději mu věnoval jediný známý spis, který napsal, „Liber de regimine sanitatis directus Karolo imperatori anno Domini 1360“ (Knihy oživotosprávě věnované císaři Karlu IV. roku 1360). Itoto dílo doporučuje císaři správnou životosprávu, zdůrazňuje nezbytnost pohybu afyzické práce aoproti spisu Havla ze Strahova se podstatně více věnuje příznakům častých chorob azpůsobu jejich léčby.

Je třeba podotknout, že vPraze působili vtéto době idalší významní lékaři – magister Valter, Mikuláš zJevíčka, Baltazar zDomažlic, Petr zChotěbuze aHavel Boleslavský.

2.5Období renesance

Od 14. století se zFlorencie, Říma aBenátek šíří duch renesance, propojení středověku anovověku. Ikdyž renesanci máme spojenou především suměním, přinesla zároveň možnost získávání nových poznatků ve vědě amedicína nebyla výjimkou.

Lékařským oborem, ve kterém se renesance projevila především, byla anatomie. Na prvním místě je zde nutno uvést Vláma Andrease Vesalia (vlastním jménem Andries van Wesel) (1514–1564), který působil jako profesor na univerzitách vPadově, Bologni avPise. Za základ lékařské přípravy studentů medicíny považoval pitvu lidského těla. Podle svých nákresů nechal zhotovit šest velkých dřevořezů ve formě anatomických tabulí. Vesaliovým stěžejním spisem byl „De humani corporis fabrica Libri septem“ (obr. 2.7). Vtomto sedmidílném díle položil základy moderní anatomie jako vědní disciplíny. Je zajímavé, jak kriticky pohlížel, oproti jiným renesančním humanistickým lékařům, na dílo Galéna.

Obr. 2.7 Titulní strana knihy De humani corporis fabrica libri septem – rytec Jan van Calcar (1490–1546) (zdroj: https://cs.wikipedia.org/wiki/Andreas_Vesalius)

Ikdyž neměl medicínské vzdělání, nemůžeme pro jeho významný přínos pro biomechaniku pohybového aparátu nepřipomenout florentského amilánského občana Leonarda da Vinci, rodným jménem Leonardo di ser Piero (1452–1519). Tento všestranný umělec, ale také architekt, přírodovědec, vynálezce akonstruktér pravděpodobně vroce 1495 využil svých hlubokých anatomických znalostí, jež získal podrobným studiem mrtvých těl, asestrojil mechanického rytíře (obr. 2.8), který se pohyboval pomocí důmyslné soustavy pák, ozubených kol, kabelů azávaží. Robot mohl sedět, vstávat, stát, zvedat hledí, pohybovat hlavou nebo dolní čelistí asamostatně manévroval pažemi. Leonardo da Vinci byl mimo jiné rovněž autorem asi 750 anatomických kreseb.

Obr. 2.8 Model Leonardova robota zhotovený vLaboratořích Leonardo 3: Kostra je složena zkladek aprovázků, samotná manipulace sní je obtížná. Stroj uvádí do chodu svislá hřídeladíky vrtuli může, poháněn větrem, pochodovat abubnovat zcela sám. (zdroj: https://en.wikipedia.org/wikiLeonardo%27s_robot#/media/File:Leonardo-Robot3.jpg)

Ambroise Paré (1510–1590) byl především významným francouzským chirurgem atraumatologem. Neopomíjel však ve svých spisech zdůrazňovat též význam rehabilitačních cvičení po zlomeninách aamputacích. Zabýval se konstrukcí končetinových aočních protéz. Vjednom ze svých děl doporučuje masáž při kloubních onemocněních (obr. 2.9).

Obr. 2.9 Zobrazení masáže ve stěžejním díle Ambroise Paré (zdroj: https://www.museeprotestant.org/en/notice/ambroise-pare-1509-1590-2/)

Možnostem využití cvičení asprávné životosprávy vněkterých indikacích se věnovali lékaři Méndez aMercuriali. Starším byl Španěl Cristóbal Méndez (1500–1556), který působil 18let vMexiku. Vroce 1551 vydal spis „Del exercicio del suspirar“ (Ocvičení dýchání), který se však nezachoval, aodva roky později „Libro del exercicio corporal y de sus prouechos“ (Kniha otělesném cvičení ajeho výhodách). Druhým lékařem ataké filologem byl Geronimo Mercuriali (1530–1606), který využil volného přístupu do velkých římských knihoven apodrobně zde studoval mimo jiné řecké ařímské lékařské spisy. Využil takto získaných poznatků týkajících se stravy, cvičení, hygieny apoužívání přírodních metod kléčbě nemocí ve spise „De Arte Gymnastica“, který vydal vroce 1569 vBenátkách (obr. 2.10). Tento spis (šest knih ogymnastickém umění) je považován za první rukopis věnovaný sportovní medicíně. Následovalo několik jeho dalších vydání.

Obr. 2.10: Titulní strana díla Geronima Mercurialiho De Arte Gymnastica (zdroj: https://en.wikipedia.org/wiki/Girolamo_Mercuriale)

2.6Období vědecké revoluce

Století 16. a17. označujeme jako staletí vědecké revoluce. Jsou to staletí, kdy dochází ke změně myšlení uvnitř evropské vědy nejen ve filozofii, ale ivexaktních vědách, jakými jsou matematika, fyzika, chemie, biologie asamozřejmě také medicína. Na toto období jsou ve vědeckých kruzích rozporné názory. Jedni mluví onástupu moderní vědy, druzí jen onových myšlenkách vdosavadním poznání. Je to období závažných geopolitických, atím iekonomických změn. Na jedné straně obrovská expanze některých států ve smyslu koloniálních říší po objevu Ameriky vroce 1492, na straně druhé zbídačení rozsáhlých území, atím ijejich obyvatelstva vdůsledku třicetileté války (1618–1648). České země postihlo to druhé.

Ztohoto období je nutné vzpomenout několik osobností, jejichž význam přesahuje prakticky až do dnešní doby. Jedná se především olidsky rozporuplného „medicínského protestanta“ Theophrasta Philippa Aureola Bombasta von Hohenheima, který vstoupil do dějin pod přisvojeným jménem Paracelsus (1493–1541). Prošel několikrát celou Evropou, studoval anásledně působil na několika univerzitách, jeho odchody znich byly zpravidla bouřlivé. Odmítal řadu přežívajících medicínských dogmat, znalosti získával na základě zkušeností iprostého lidu. Měl blízký vztah kléčitelství. Značnou pozornost věnoval chemii, ato jak chemickým rozborům, tak iléčivému působení některých látek.

To, že vKrálovství českém (Regnum Bohemiae) byly již vtéto době známé léčebné lázně, dokumentují dva rukopisy. Jedním znich byl vlatině psaný spis pojednávající oléčbě vodou vKarlových Varech „Tractatus de Termis Caroli Quarti Imperatoris“ od českého lékaře Václava Payera zLokte (1488–1537), vydaný roku 1522. Do jeho vydání se vřídelní voda využívala výhradně kdlouhotrvajícím koupelím. Autor doporučuje zkrátit dobu koupelí aminerální vodu rovněž pít. Významným odborníkem vbalneologii byl rovněž sedmihradský lékař aepidemiolog žijící vBrně Tomáš Jordán zKlausenburku (1540–1585 nebo 1586). Vroce 1580 vydal balneologické dílo „Kniha opřirozených vodách hojitelných nebo teplicech moravských“. Vodu vlázních Velké Losiny popsal jako „královnu moravských léčivých vod“.

Ztohoto časového období je nezbytné připomenout francouzského filozofa, matematika afyzika René Descarta (1596–1650), ikdyž neměl medicínské vzdělání. Je považován za zakladatele moderní filozofie asoučasně za klíčovou postavu vědecké revoluce založené na mechanistickém výkladu přírody. Jako první formuloval zásady vědecké metody. Druhou osobností této doby byl anglický lékař William Harvey (1578–1657), který jako první popsal princip krevního oběhu. Anelze zapomenout ani na slovenského anatoma achirurga Jána Jessenia (1566–1621), který vroce 1600 provedl vPraze první veřejnou anatomickou pitvu. Vedle vědecké práce byl ivynikajícím akademikem, který byl postupně rektorem na dvou univerzitách – Univerzity ve Wittenbergu (dnes Univerzita Martina Luthera) aposléze Karlovy univerzity vPraze. Za svou účast na stavovském povstání byl společně sdalšími 26 povstalci 21. června 1621 popraven. Před popravou mu byl ještě vyříznut jazyk.

Za otce biomechaniky je považován Giovanni Alfonso Borelli (1608–1679), italský přírodovědec afyziolog. Zabýval se fyziologií pohybu, smršťováním svalů, správně posuzoval roli dlouhých kostí, které jako páky přenášejí pohyby. Zkoumal vliv nervů na svalovou činnost asnažil se vysvětlit podstatu svalových bolestí, které lze zmírnit masáží.

Ve druhé polovině 17. století zaznamenáváme návrat kvodoléčbě, která byla po dlouhá staletí, zejména katolickou církví, zatracována. Vyhnout se koupeli bylo dokonce považováno za projev oddanosti Bohu. Není proto překvapující, že zvýšený zájem otuto formu léčby přišel ze zemí, kde převažoval vliv protestantství (Anglie, německé státy spadající do Svaté říše římské).

2.7Období vědeckotechnické revoluce

Jak jsme se již zmínili vúvodu, léčebné využití elektřiny bylo známé již ve starověku, konkrétně vEgyptě 2000 let př. n. l., kdy byli nemocní léčeni elektrickými výboji rejnoka. Ve starém Římě byli nemocní trpící dnou či stěžující si na bolesti hlavy či kloubů zase léčeni elektrickými výboji úhoře.

Obr. 2.11 Počátky léčby vGräfenbergu (zdroje: https://www.taringa.net/posts/salud-bienestar/9264947/Vincenz-Priessnitz-fundador-de-la-hidroterapia.html; http://www.kamkam.eu/clanok/212/odkaz-vincenza-priessnitza-zaradili-do-zoznamu-ludovej-kultury)

Obr. 2.13 Promoční aula Královské univerzity ve Vratislavi (zdroj: archiv autora)

2.8Přelom 19. a20. století

2.9Období od roku 1918 do současnosti

Klíčové literární zdroje